ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/677/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №701/638/22 Категорія: 302070000 Маренюк В. Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідачаНовікова О. М.,
суддів:Сіренка Ю. В., Фетісової Т. Л.
за участю секретаря Новицької Н. О.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Гребенюка Сергія Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 01 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Маньківського районного суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

На підставу своїх вимог зазначає та, що він є власником земельної ділянки розташованої за адресою АДРЕСА_1 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства. Кадастровий номер земельної ділянки: :01:003:0035, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯИ № 967157.

По сусідству із ОСОБА_2 у житловому будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 проживає відповідач ОСОБА_1 , якому належать суміжна земельна ділянка із кадастровим номером :01:003:0031. Попереднім власником сусідньої земельної ділянки був ОСОБА_3 , який у законному порядку відчужив вищевказаний житловий будинок із земельною ділянкою на користь ОСОБА_1 ..

Після того, як новим власником земельної ділянки із кадастровим номером :01:003:0031 став відповідач було виявлено, що він здійснює фактичне використання земельної ділянки більшою площею ніж у нього зазначено у правовстановлюючих документах, тобто фактично використовує земельну ділянку позивача. На земельній ділянці позивача відповідач розмістив сіносховище. Також, на земельній ділянці розташований паркан, який розмежовує дві земельній ділянки, а саме позивача та відповідача. Проте даний паркан фактично не розмежовує дві суміжні ділянки, а розташований на земельній ділянці позивача, а тому фактично площа земельної ділянки відповідача є більшою ніж зазначено у правовстановлюючому документі.

Провівши обстеження земельної ділянки Позивача, інженер - землевпорядник ОСОБА_4 надав відомість про встановлені межові знаки.

Так, у даній відомості зазначено, що при обстеженні земельної ділянки визначено, що в точках 14, 1, 2, 3 межа збігається із існуючою огорожею. У точках 8 - 13 за згодою суміжного землекористувача ОСОБА_5 , було встановлено нові межові знаки (дерев`яні кілки), у точках 4,5,6,7 межові знаки не встановлювалися так як поворотні точки знаходяться на території суміжної ділянки, власником якої є відповідач.

8 серпня 2022 року на замовлення ОСОБА_1 , інженер - землевпорядник ОСОБА_4 провів за присутності відповідача та позивача огляд земельної ділянки яка належить відповідачу. Після проведення огляду інженер землевпорядник повідомив, що має місце відхилення від меж землекористування земельної ділянки ОСОБА_1 , від меж земельної ділянки, що зареєстрована у Державному земельному кадастрі України.

Інженер землевпорядник повідомив, що площа земельної ділянки яка належить відповідачу становить 0,4278 га, проте на момент проведення обстеження площа землекористування становить 0,4495 га, а тому не відповідає площі та конфігурації зазначеній у державному акті.

На думку позивача, суміжний землевласник, відповідач по справі - ОСОБА_1 , незаконно змінив межі своєї земельної ділянки захопивши частину земельної ділянки позивача шляхом встановлення паркану та сіносховища, тобто змістив свою земельну ділянку в бік земельної ділянки, що належить позивачу на праві приватної власності, що і змусило позивача звернутись з відповідним позовом до суду.

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 01 березня 2023 року, позовні вимоги задоволено, та вирішено усунути перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні ОСОБА_2 земельною ділянкою, що розташована за адресою АДРЕСА_1 кадастровий номер земельної ділянки: :01:003:0035 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 , який є власником суміжної земельної ділянки, відновити межі земельної ділянки кадастровий номер земельної ділянки: :01:003:0035 та знести паркан та сарай, що знаходяться на земельній ділянці ОСОБА_2 яка розташована за адресою АДРЕСА_1 кадастровий номер земельної ділянки: :01:003:0035.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що в судовому засіданні належним чином було встановлено факт того, що суміжний землевласник ОСОБА_1 - відповідач по справі, безпідставно змінив межі своєї земельної ділянки, захопивши частину земельної ділянки позивача, шляхом встановлення паркану та сіносховища, тобто змістив свою земельну ділянку в бік земельної ділянки, що належить Позивачу на праві приватної власності, а отже порушене право підлягає захисту у судовому порядку.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Гребенюк С.А. подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, ухвалити нове, яким відмовити позивачеві в задоволенні його позовних вимог повністю.

В апеляційній скарзі адвокат зазначає, що при прийнятті рішення суд дійшов помилкового висновку, щодо підстав які слугували для задоволення позову, оскільки за основу було взято обстеження інженера-землевпорядника ОСОБА_4 . Проте скаржник вказує, що обстеження інженера-землевпорядника не є належним та допустимим доказом, оскільки єдиним доказом, який може підтвердити або спростувати факт накладення спірних земельних ділянок, в тому числі і встановлення меж земельних ділянок позивача і відповідача є судова земельно-технічна експертиза, про проведення якої позивачем не заявлялося.

Крім того, адвокат вказує, що не відповідають висновки суду обставинам справи, оскільки судом було встановлено факт, що суміжний землевласник ОСОБА_1 безпідставно змінив межі своєї земельної ділянки, захопивши частину земельної ділянки позивача, шляхом встановлення паркану та сіносховища, тобто змістив свою земельну ділянку в бік земельної ділянки, що належить позивачу. Проте не взято до уваги, що ОСОБА_1 придбав будинок і земельну ділянку вже з парканом та побудованим сіносховищем.

Указує, що відповідач не вчинив жодних дій, які б порушували права позивача на володіння та користування останнім своєю земельною ділянкою.

Від представника позивача, адвоката Мельника В.В. надійшов відзив, в якому він відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає даним вимогам закону, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, що позивач є власником земельної ділянки розташованої за адресою АДРЕСА_1 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки: :01:003:0035, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯИ № 967157

По сусідству із позивачем у житловому будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 проживає відповідач ОСОБА_1 , якому належить суміжна земельна ділянка кадастровим номером :01:003:0031. Попереднім власником сусідньої земельної ділянки був ОСОБА_3 , який у законному порядку відчужив вищевказаний житловий будинок із земельною ділянкою на користь ОСОБА_1 .

Відповідач по справі, як новий власник земельної ділянки, кадастровий номер :01:003:0031, фактично використовує земельну ділянку більшої площі ніж у нього зазначено у правовстановлюючих документах, тобто фактично використовує земельну ділянку позивача, на якій розміщено сіносховище та паркан, що належить відповідачу.

З метою захисту свого порушеного права позивач звернувся до Маньківської селищної ради та відділу поліцейської діяльності № 1 Уманського районного управління поліції ГУНП у Черкаській області. Маньківська селищна рада своїм Листом № С-21/02-25 від 31.05.2022 р. повідомила, що встановити факт самочинного розміщення сіносховища гр. ОСОБА_6 на земельній ділянці позивача не можливо та рекомендувала відповідачу звернутися до спеціалізованої організації яка має право на проведення робіт щодо відновлення меж в натурі та поновити межі земельних ділянок.

На звернення позивача до інженера - землевпорядника ОСОБА_4 із метою встановлення межових знаків було проведено обстеження земельної ділянки позивача, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки: :01:003:0035 та надано відомість про встановлені межові знаки, згідно яких в точках 14, 1, 2, 3 межа збігається із існуючою огорожею. У точках 8 13 за згодою суміжного землекористувача ОСОБА_5 було встановлено нові межові знаки (дерев`яні кілки), у точках 4,5,6,7 межові знаки не встановлювалися так як поворотні точки знаходяться на території суміжної ділянки, власником якої є відповідач.

08 серпня 2022 року на замовлення ОСОБА_1 , інженер - землевпорядник ОСОБА_4 провів за присутності відповідача та позивача огляд земельної ділянки яка належить відповідачу. Після проведення огляду, інженер землевпорядник повідомив, що має місце відхилення від меж землекористування земельної ділянки відповідача ОСОБА_1 , від меж земельної ділянки, що зареєстрована у Державному земельному кадастрі України. Інженер землевпорядник повідомив, що площа земельної ділянки яка належить відповідачу становить 0,4278 га, проте на момент проведення обстеження площа землекористування становить 0,4495 га, а тому не відповідає площі та конфігурації зазначеній у державному акті.

Суд першої інстанції, встановив факт того, що суміжний землевласник ОСОБА_1 - відповідач по справі, безпідставно змінив межі своєї земельної ділянки, захопивши частину земельної ділянки позивача, шляхом встановлення паркану та сіносховища, тобто змістив свою земельну ділянку в бік земельної ділянки, що належить Позивачу на праві приватної власності, а отже вважав про порушене право позивача, яке підлягає захисту у судовому порядку.

З таким висновком місцевого суду колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Тому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до пунктів «г», «е» частини першої статті 91 Земельного кодексу України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів,дотримуватися правил добросусідства.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Частиною третьою статті 152 ЗК України встановлено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 вказував на те, що ОСОБА_1 здійснює фактичне використання земельної ділянки більшою площею ніж у нього зазначено у правовстановлюючих документах, та встановив на ній огорожу, та розмістив сіносховище, яке відмовляється добровільно забрати з його земельної ділянки, а тому просив суд усунути перешкоди в користуванні його земельною ділянкою шляхом знесення паркану та сараю.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, ОСОБА_2 посилався висновок інженера-землевпорядника, який в свою чергу повідомив, що площа земельної ділянки, яка належить відповідачу ОСОБА_1 становить 0,4278 га, проте на момент обстеження площа складала 0,4495 га, а тому не відповідає площі конфігурації зазначеній в державному акті.

Колегія суддів вважає, що вказані докази не підтверджують обґрунтованість та підставність позовних вимог ОСОБА_2 , що у свою чергу свідчить про неправильність висновку суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

По-перше, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 обґрунтовує його тим, що у відповідача більша за площею земельна ділянка ніж передбачено державним актом. З цього він робить висновок, що його, ОСОБА_2 , права порушені. Але в матеріалах справи відсутні будь-які докази того яка зараз площа земельної ділянки самого позивача.

У самому висновку інженера-землевпорядника при огляді земельних ділянок, було встановлено, що тільки збільшилася земельна ділянка ОСОБА_1 до 0,4495 га, проте не вказано, що за рахунок цього у ОСОБА_2 зменшилася площа земельної ділянки. В додатку до матеріалів обстеження вказано, що площа земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 відповідно до державного акту складає 0,3745 га, що відповідає площі, вказаної в правовстановлюючому документі.

По-друге, відповідачем ОСОБА_1 були надані правовстановлюючі документи на будинок та земельну ділянку, які він придбав у попереднього власника ОСОБА_3 , і відповідно до вказаних документів і плану-схеми забудови, навіс (тимчас.) з буквою «Е» (сіносховище) збудований ще у 2005 році, тобто не самим ОСОБА_1 , як стверджує позивач.

Крім того, при обстеженні земельних ділянок позивача і відповідача, не обстежувалися і не було зроблено висновку щодо інших суміжних землекористувачів.

Будь-які інші докази, які підтверджують позовні вимоги позивача у матеріалах справи відсутні.

Що стосується висновку інженера-землевпорядника, який покладений в основу рішення суду першої інстанції, то колегія суддів вважає його неповним і недостатнім для встановлення усіх обставин справи.

Так, вказаним висновком не досліджувалося та не встановлено якою площею відбулося накладення спірних земельних ділянок, які існуючі межові знаки бралися за основу при встановленні конфігурацій земельних ділянок, яким чином повинна проходити межа між земельними ділянками сторін та на підставі чого інженером-землевпорядником було встановлено факт накладення земельних ділянок.

Також висновок стосовно того, що 4,5,6,7 межові знаки не встановлювалися так як поворотні точки знаходяться на території суміжної ділянки, недає відповіді на питання, чи знаходиться спірна огорожа та сіносховище на земельній ділянці позивача.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги щодо неналежності висновку інженера-землевпорядника як доказу у справі.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тому під час розгляду даної справи у суді апеляційної інстанції, стороні позивача роз`яснювалося право заявити клопотання про призначення додаткової чи повторної судової експертизи, однак, таким правом сторона не скористалися.

Отже,розпоряджаючись своїми процесуальними правами на власний розсуд, позивач не представив суду належні, допустимі та достатні докази, які би підтверджували обґрунтованість його позовних вимог. Тому колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

У зв`язку з цим слід здійснити розподіл судових витрат за розгляд справи судом апеляційної інстанції, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1488 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Гребенюка Сергія Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 01 березня 2023 року, скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1488 грн. 00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Судді