Ухвала

22 травня 2023 року

м. Київ

справа № 478/1567/21

провадження № 61-6605ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про повернення банківського вкладу, стягнення інфляційних втрат, пені та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до філії Миколаївського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - філія Миколаївського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України») про повернення банківського вкладу, стягнення інфляційних втрат, пені та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 24 червня 2016 року між філією Миколаївського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладений договір банківського вкладу

№ 36927414 «Пенсійний», відповідно до умов якого останній передав банку на вкладний (депозитний) рахунок грошові кошти в сумі 33 115,55 грн,

зі сплатою відсотків у розмірі 18,5 % річних, строком на 18 місяців.

Проте, внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків щодо збереження грошових вкладень, а саме незаконних дій посадових осіб відповідача, проти волі позивача, без його згоди, з його вкладного (депозитного) рахунку було знято і присвоєно грошові кошти в розмірі 12 714,90 грн.

Позивач неодноразово звертався до відповідача із запитами про повернення належних йому коштів, проте кошти останнім виплачені не були, з посиланням на різні причини і підстави.

Також позивач вказував, що він відноситься до соціально незахищеної верстви населення, є особою похилого віку, та внаслідок протиправних дій працівників відповідача тривалий час не може розпоряджатись своїми коштами, зокрема, спрямувати їх на лікування, сплату комунальних послуг, інші потреби.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь з філії Миколаївського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» кошти в загальному розмірі 474 791,51 грн, з яких: заборгованість - 12 714,90 грн; інфляційні збитки - 4 635,76 грн; пеня в розмірі 3 % - 447 440,85 грн, а також моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Казанківський районний суд Миколаївської області своєю ухвалою

від 04 травня 2022 року (у складі судді Іщенко Х. В.) замінив первісного відповідача - філію Миколаївського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» належним відповідачем АТ «Державний ощадний банк України».

Казанківський районний суд Миколаївської області своїм рішенням

від 12 січня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів з пропуском строку, визначеного статтею 257 ЦК України, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Миколаївський апеляційний суд своєю постановою від 17 квітня 2023 року (у складі колегії суддів: Серебрякової Т. В., Коломієць В. В.,

Самчишиної Н. В.) рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 12 січня 2023 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким позов АТ «Державний ощадний банк України» задовольнив частково.

Стягнув з АТ «Державний ощадний банк України» на користь

ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 12 714,90 грн та компенсацію моральної шкоди в сумі 2 000 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення неустойки

у вигляді пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України

«Про захист прав споживачів» відмовив.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що грошове зобов`язання відповідача щодо повернення коштів з банківського рахунку позивача не виконане, то сума боргу підлягає стягненню з відповідача з урахуванням інфляційних втрат. Разом з тим, оскільки з моменту припинення договору банківського вкладу на правовідносини сторін не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», тому пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 цього Закону не нараховується. Отже, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то апеляційний суд виходив з урахування конкретних обставин даної справи, глибини заподіяної моральної шкоди, характеру та обсягу душевних страждань, яких зазнав позивач внаслідок неправомірних дій відповідача, вимог розумності та справедливості, у зв`язку з чим стягнув на користь позивача моральну шкоду у визначеному розмірі, оскільки заявлений позивачем розмір є завищеним.

02 травня 2023 року АТ «Державний ощадний банк України» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Микоалвського апеляційного суду від 17 квітня 2023 року, в якій заявник просить скасувати постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року

у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала,

що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду

на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень

resjudicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у цій справі є повернення банківського вкладу, стягнення інфляційних втрат, пені та відшкодування моральної шкоди.

При цьому позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивач її визначив у грошовому вимірі. Тобто ціна позову у загальному розмірі становить 484 791,51 грн

(474 791 грн + 10 000 грн), яка станом на 01 січня 2023 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684 грн х 250 = 671 000 грн).

З огляду на резолютивну частину постанови Миколаївського апеляційного суду від 17 квітня 2023 року, постанова апеляційного суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду

у випадках та з підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином

(рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Отже, дана справа не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та не підлягає касаційному перегляду в силу вимог закону, які відповідають критеріям правової визначеності та передбачуваності.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом касаційної інстанції не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга містить посилання на те, що дана справа потребує перегляду Верховним Судом на підставі підпунктів «а», «б», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

У касаційній скарзі АТ «Державний ощадний банк України» зазначило, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, зокрема, виникають проблемні питання практики використання та застосування статті 267 ЦК України щодо застосування строків позовної давності за відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомляє сам позивач.

Разом з тим, значний суспільний іінтерес даної справи полягає в тому, що АТ «Державний ощадний банк України» є провідним банком серед інших банківських установ, які представлені на ринку фінансових послуг в України, частка держави в статутному капіталі якого становить 100 %, тому питання розгляду даної категорії справ має також і виняткове значення для заявника.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

При цьому використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», «малозначні справи», тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду,

у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Розглянувши доводи касаційної скарги АТ «Державний ощадний банк України», колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження у справі № 478/1567/21, подана касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зазначає, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонструвала наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи (рішення у справі «Азюковська проти України», від 09 жовтня 2018 року, заява № 47921/08).

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб,

так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про зупинення дії постанови Миколаївського апеляційного суду від 17 квітня 2023 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Одночасно суд роз`яснює вимоги пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про повернення банківського вкладу, стягнення інфляційних втрат, пені та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особам, які подали касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук