Справа № 727/2865/22
Провадження № 2/727/216/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Смотрицького В.Г.

при секретарі Орлецькій Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці в порядку спрощеного провадження справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивачів ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном та відшкодування майнової шкоди, -

Встановив:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивачів ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном посилаючись на те, що починаючи з травня 1950 року родина позивачів проживає в квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради «Про продаж квартир/будинків в особисту власність громадян" вирішено продати ОСОБА_7 трьох кімнатну квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 63,5 квадралних метри, з яких житлова площа 41,2, що становить 37/100 будинку. З того часу позивачі не здійснювали жодної реконструкції та не змінювали належну їм загальну та/або житлову площу.

12 серпня 2004 року відповідач ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_3 , загальна площа якої становила 56,0 і складалася із двох житлових кімнат.11 жовтня 2004 року він придбав квартиру АДРЕСА_4 . загальна площа якої становила 52,3 та складалася із трьох житлових кімнат. Рішенням виконкому Чернівецької міської ради від 22. 11.2005 року №904/20 було знято з балансу житлового фонду комунальної власності будинок АДРЕСА_5 загальною площею 218,30 квадратних метри, житловою площею 125, 30 квадратних метри.

Зазначають, що відповідачем ОСОБА_8 було здійснено самовільну реконструкцію та добудову придбаних двох квартир. 30 грудня 2015 року ОСОБА_4 подарував своїй малолітній доньці ОСОБА_6 44/100 часток житлового будинку АДРЕСА_5 .

Вказують, що 18 вересня 2012 року відповідач ОСОБА_4 умисно пошкодив стіни квартири АДРЕСА_2 , фактично позбавивши позивачів можливості користування приміщенням горища та зруйнованою ванною кімнатою та приміщеннями підвалу. Внаслідок умисних дій відповідачів при здійсненні ними самовільної "реконструкції", позивачі позбавлені частини належної їм житлової площі, а саме: кімнати в мансарді над ванною кімнатою розміром приблизно 4,25 квадратних метри, кімнати в мансарді над житловою кімнатою розміром приблизно 11,00 квадратних метри.

Під час самовільних дій відповідачів позивачам було завдано матеріальної шкоди, адже поламані стіни, залиті внаслідок непогоди речі та зіпсована побутова техніка потребують суттєвих витрат на ремонт та відновлення.

А тому просили, усунунути перешкоди в користуванніналежною їм власністю, а саме зобов?язати відповідачів знести незаконно побудовану стіну на горищі, звільнивши їм доступ до двох кімнат в мансарді (одна над ванною кімнатою, а інша над житловою кімнатою) відповідно до розрахунку проведеної експертизи, зобов?язати відповідачів відшкодувати нанесену майнову шкоду,включаючи вартість відновлювальних робіт та покласти на відповідачів судові витрати.

Відповідно до ч. 4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 червня 2022 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Окрім того, відповідачам надано строк для подання відзиву на позовну заяву.

Представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, зазначених в позовній заяві, просила позов задовольнити. В останнє судове засідання позивачі та їх представник не з`явились.

Третя особа на стороні позивачів, ОСОБА_3 в судові засідання не з`явився, будучи повідомленим про день, час і місце розгляду справи.

Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву, в задоволенні позову просила відмовити через безпідставність позовних вимог. В останнє судове засідання відповідачі та їх представник не з`явились.

Експерт ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила суду, що нею проводилась судова будівельно-технічна експертиза по даній цивільній справі. Зазначила, що позивачам рішенням суду попередніх років дали можливість користуватись горищем для обслуговування даху. На її думку, майнові права позивачів на горище не порушені. Щодо твердження позивачів про житлові приміщення, а саме дві кімнати, в мансарді вважає, що на горищі не може бути та не передбачено житлових приміщень.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, заслухавши пояснення сторін, експерта, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, приходить до наступних висновків.

Положеннями ст. 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що власником квартири АДРЕСА_2 станом на 03.12.2008 року була ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.08.2005 року (а.с.27), згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 03.12.2008 року (а.с. 29).

На підставі договору дарування частки квартири від 08.04.2011 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , прийняли в дар у рівних частках 2/3 (дві третіх) квартири, яка складасться з трьох житлових кімнат, загальною площею 63,50 кв.м., в тому числі житловою площею 41,20 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 (а.с. 25), право власності на які зареєстрували відповідно до законодавста, про що свідчить витяг про державну реєстрацію прав Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації від 28.04.2011 року (а.с. 30).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 жовтня 2008 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 18 лютого 2009 року, у справі № 2-6/2008 задоволено зустрічний позов ОСОБА_4 . Виділено ОСОБА_4 приміщення у будинку АДРЕСА_5 , а саме: підвал площею 3,7 кв. м; підвал площею 21,0 кв. м та 5,2 кв. м; на першому поверсі квартиру АДРЕСА_7 , яка складається з кімнати площею 18,6 кв. м; кімнати площею 24,8 кв. м, коридору 9,8 кв. м, санвузла площею 2,8 кв. м, а всього загальною площею 56,0 кв. м; сходову клітину 1 площею 3,3 кв. м; веранду 2 площею 4,8 кв. м; квартиру АДРЕСА_8 , яка складається з кімнати площею 18,6 кв. м, кімнати площею 14,1 кв. м, вбиральні площею 1,2 кв. м, а всього загальною площею 52,3 кв. м; сходову клітину світлиці площею 8,2 кв. м; частину горища відповідно до плану площею 30,9 кв. м: приміщення №2 площею 5,47 кв. м; частину приміщення № 4 площею 10,57 кв. м; приміщення №1 площею 14,48 кв. м, та визнано за ним право власності на ці приміщення.

Виділено ОСОБА_1 приміщення у будинку АДРЕСА_5 , а саме: підвал площею 12,7 кв. м; коридор площею 14,9 кв. м, на першому поверсі квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з кімнати площею 15,4 кв. м, кімнати площею 14,0 кв. м, кімнати площею 11,8 кв. м, коридора площею 4,0 кв. м, кухні площею 5,7 кв. м, ванної кімнати площею 4,4 кв. м, комори площею 1,8 кв. м, вбиральні площею 0,9 кв. м, комори площею 1,2 кв. м, коридора площею 4,3 кв. м, а всього загальною площею 63,5 кв. м; частину горища відповідно до плану площею 18,2 кв. м: приміщення № 3 площею 13,95 кв. м, частину приміщення № 4 площею 4,25 кв. м, та визнано за нею право власності на ці приміщення.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 листопада 2015 року, яке залишене без змін постановою Верховного Суду від 16 грудня 2020 року, у справі № 2-6/08 виділено у власність у натурі ОСОБА_4 нерухоме майно у будинку АДРЕСА_5 , що становить 44/100 ідеальних часток від вказаного нерухомого майна; виділено у власність в натурі ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_9 ідеальних часток від вказаного нерухомого майна.

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 26 серпня 2015 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та прокурора Шевченківського району м. Чернівці задоволено; ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 липня 2015 року скасовано; у задоволенні заяви ОСОБА_4 про роз`яснення рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 жовтня 2008 року відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 28.10.2010 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Шевченківської районної в місті Чернівцях ради про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Шевченківської районної в місті Чернівцях ради від 17.10.2007 року №168/1 в частині надання дозволу ОСОБА_4 на виконання реконструкції квартир АДРЕСА_7 та АДРЕСА_4 зазначено: Як вбачається з матеріалів справи реконструкція квартир ОСОБА_4 не завдає шкоди правам мешканців будинку. Відсутність згоди позивачки ( ОСОБА_1 ) на реконструкцію квартир третьої особи ( ОСОБА_4 ) не мотивована реальним порушенням прав та законних інтересів, а тому не може бути підставою для відмови у наданні дозволу на реконструкцію.

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 25 грудня 2012 року у справі 32а/2470/2414/12 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Чернівецькій області, третя особа ОСОБА_4 про скасування декларації про початок виконання будівельних робіт, виданої ОСОБА_4 від 14 червня 2012 року, відмовлено.

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 05 липня 2013 року у справі № 2а/2470/3473/11, яка залишена без змін постановою Вищого адміністративного суду України від 18 червня 2015 року, адміністративний позов задоволено; визнано протиправним та скасовано пункт 1.21 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 23 серпня 2011 року № 501/14 «Про надання громадянам містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок та внесення змін в деякі рішення виконавчого комітету» та рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради № 728/20 від 22 листопада 2011 року.

Постановою Верховного суду від 27.07.2022 року (справа №826/12166/16) позов ОСОБА_2 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради, треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, задоволено частково. Зобов`язано Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради у межах наявних у неї повноважень здійснити заходи державного архітектурно-будівельного контролю, пов`язані з перевіркою виконання вимог припису від 24.11.2015 про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, на об`єкті «Реконструкція власних квартир АДРЕСА_7 та АДРЕСА_10 ».

У вищезазначеній постанові колегією суддів констатовано, що об`єкт «Реконструкція власних квартир АДРЕСА_7 та АДРЕСА_10 » вважається самочинним будівництвом у розумінні норм Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» й експлуатується без введення його в експлуатацію.

Відповідно до п.4 ст.82 ЦПК обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.

Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради у відповіді №Б-23/18-01/11 від 20.03.2023 повідомила, що відповідно до наказу Інспекції від 02.03.2023 №18-01/6-3/23 посадовими особами Інспекції з 02.03.2023 по 07.03.2023 проведено позапланову перевірку щодо дотримання ОСОБА_4 вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил на об?єкті «Реконструкція власних квартир №l та АДРЕСА_11 (перевірка виконання вимог припису про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 24.11.2015). В ході проведення позапланової перевірки встановлено, що ОСОБА_4 не виконано вимоги припису про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 24.11.2015, а саме: не надано документацію та експертизу на об?єкт будівництва «Реконструкція проектну власних квартир №l та АДРЕСА_10 , що свідчить про не вжиття ОСОБА_4 заходів для усунення порушень вимог законодавства на вищевказаному об?єкті та приведення його у відповідність до вимог містобудівного законодавства, чим порушено вимоги абзацу четвертого пункту 14 Порядку. За результатами позапланової перевірки ОСОБА_4 підписано Акт №1 від 07.03.2023 складений за результатами проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності та Протокол про адміністративне правопорушення від 07.03.2023.

Висновком № 237 судової будівельно-технічної експертизи по даній цивільній справі від 27 грудня 2022 року судового експерта Юзвенко Р.В. СП «Західно-Український експертно-консультативний центр» зроблено висновок, що загальна площа квартири АДРЕСА_2 , станом на день проведення експертизи, якою володіють та користуються позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 становить 107,50 кв.м. в т.ч. житлова 41,20 кв.м., яка не відповідає загальній площі, яка була отримана відповідно до договору купівлі-продажу від 05.12.1992 року (63,50 кв.м.) між виконкомом Чернівецької міської ради та ОСОБА_7 з внесеними поточними змінами від 29.06.2011 року та на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 жовтня 2008 року. ???Розбіжність в загальній площі квартири АДРЕСА_12 отриманою відповідно до договору купівлі-продажу від 05.12.1992 року між виконкомом Чернівецької міської ради та ОСОБА_7 (загальна площа 63,50 кв.м.), виникла на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 жовтня 2008 року, де визнано право власності на приміщення, які належать позивачкам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з внесеними поточними змінами від 29.06.2011 року і якими вони на час проведення експертизи користуються. Кошторисна вартість будівельних робіт, матеріалів та обладнання, використаних при виконанні відновлювальних робіт по поновленню до попереднього стану на час укладання договору купівлі - продажу від 05.12.1992 року на квартиру АДРЕСА_2 розроблялась із застосуванням комп?ютерної програми «Інтернет-Випуск Кошторисів «(1.917.1221) станом на день проведення експертизи і складає: 13846,31грн. (а.с. 132-155).

Суд не бере до уваги додані до позовної заяви копію висновку експертів №18832/17-44/34791/19-44/34792/19-42 від 29.01.2020 року та копію висновку №110 від 06 лютого 2014 року, оскільки у них не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і, що він підготовлений для подання до суду.

Крім того, суду не було надано повний текст висновків, а надані фотокопії неможливі для прочитання судом у зв`язку з поганою якістю копіювання.

У копії висновку експертів 44/34791/19-44/34792/19-42 від 29.01.2020 року - відсутній сам висновок експерта, у зв`язку з чим неможливо встановити до якого саме висновку дійшов експерт.

Висновок експерта не є належним та допустимим доказом, якщо у ньому не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і що він підготовлений для подання до суду.

Відповідне положення міститься у постанові Великої Палати від 18 грудня 2019 року № 522/1029/18.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов).

Згідно з частиною третьою статті 375 ЦК України, право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376, стаття 391 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані, або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Саме такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15, а також Верховним Судом у постановах: від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17-ц, провадження № 61-39346св18, від 20 березня 2019 року у справі № 202/3520/16-ц, провадження № 61-16770св18.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з`ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року, передбачено, що якщо технічна можливість перебудови об`єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна. Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов`язання здійснити перебудову. Погодження забудовника на перебудову при розгляді справи про знесення самочинного будівництва за можливості перебудови, якщо це підтверджено, є підставою для відмови в позові лише тоді, коли рішення суду, яке набрало законної сили, про зобов`язання здійснити перебудову не виконано не з вини забудовника, про що державним виконавцем складено відповідний акт.

У відповідності до п. 25 Постанови Пленуму, відхилення від проекту забудови об`єкта нерухомості або від вимог будівельних норм і правил, які не є істотними, не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства, не суперечать санітарно-технічним вимогам і правилам експлуатації, не впливають на міцність і безпечність цього об`єкта (зокрема, відхилення у житловому будинку від внутрішнього планування зі збереженням чи незначним відхиленням від установленого проектом розміру житлової площі, незначна зміна його зовнішніх габаритів, місця розташування тощо), не можуть бути підставою для задоволення вимог про перебудову чи про знесення об`єкта нерухомості.

Крім того, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил знесенню самочинного будівництва передує прийняття судом рішення про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Проте, рішення суду щодо зобов`язання відповідачів провести перебудову у даній справі відсутнє.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 07.09.2018 по справі №813/6284/14, постанові від 06 березня 2019 року по справі № 814/2645/15 та постанові від 15 травня 2019 року по справі № 813/6423/14.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 592/4105/16-ц (провадження № 61-3740св21) вказано, що «знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проєкту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Отже, позивач у цій справі зобов`язаний був довести не лише факт самочинного будівництва, а й порушення його прав як власника сусідньої земельної ділянки та будинку, а також обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб як знесення».

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 206/1853/18 (провадження № 61-4205св21) вказано, що «відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, в чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту».

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У необхідних випадках для з`ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу.

Відповідно до ч. 7 ст. 376 ЦК України, відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові, при цьому факт порушення має довести особа, яка пред`явила позов про знесення самочинного будівництва.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Позиція відповідачів у даній справі зводиться до безпідставності та надуманості позовних вимог, того що надбудова була здійснена за рахунок площі їхньої квартири АДРЕСА_2 .

За загальним правилом у справах про знесення самочинного будівництва позивач зобов`язаний довести не лише факт самочинного будівництва, а й порушення його прав як власника квартир у житловому будинку, співвласника будинку, власника (співвласника) чи користувача земельної ділянки таким самочинним будівництвом. Лише у випадку доведеності порушення самочинним будівництвом прав позивача, знесення самочинного будівництва можливо оцінювати на предмет можливості його застосування як крайнього заходу впливу на забудовника.

В позовній заяві зазначено, що позивачі позбавлені частини належної їм житлової площі, а саме: кімнати в мансарді над ванною кімнатою розміром приблизно 4,25 квадратних метри, кімнати в мансарді над житловою кімнатою розміром приблизно 11,00 квадратних метри, внаслідок умисних дій відповідачів. Однак, суд не може встановити безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів і наслідком: перешкодами у користуванні власністю та відсутністю доступу до кімнат.

Крім того, судом встановлена невідповідність у посиланнях позивачів на те, що вони позбавлені житлової площі (в мансарді), оскільки житлові кімнати на горищі, згідно з поповерховим планом мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_13 (а.с. 151) відсутні, що також узгоджується з поясненнями експерта, що на горищі не можуть бути розміщені житлові приміщення.

З наданих суду доказів, що містяться у Висновку № 237 судової будівельно-технічної експертизи по даній цивільній справі від 27 грудня 2022 року, а саме з фотографій будинку АДРЕСА_5 , неможливо встановити вчинення перешкод відповідачами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Позивачами не доведено достовірними та переконливими доказами, які саме порушення з боку відповідачів впливають або явно порушують їх права на безпечне користування власною квартирою та іншою власністю, що може бути законною підставою для знесення самовільно збудованих споруд, яка є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

З аналізу положень частини сьомої статті 376 Цивільного кодексу України вбачається, що для задоволення позову у цій справі необхідно наявність таких фактів як неможливість такої перебудови об`єкту, або відмови особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови, чого у даній справі не встановлено.

Разом з тим, позивачами не надано доказів технічної можливості знесення самовільно побудованої стіни без пошкодження конструкції будинку в цілому, не визначено, яку саме стіну слід знести, її розмір та конфігурацію, спосіб виконання робіт по їх знесенню, не надано доказів неможливості перебудови цих самочинних об`єктів відповідно до вимог законодавства. Для отримання вказаних доказів необхідні спеціальні знання, їх можливо отримати лише експертним шляхом, проте позивачі ні самі не надали суду відповідний висновок експерта, ні просили суд призначити у справі судову експертизу. Призначати ж з власної ініціативи експертизу суд позбавлений повноважень з огляду на принципи змагальності та диспозитивності, проголошені у ст.ст. 12, 13 ЦПК України.

Враховуючи вищенаведене, з наявних в матеріалах справи доказів суд не може встановити, яку саме «незаконно побудовану стіну на горищі, звільнивши їм доступ до двох кімнат в мансарді (одна над ванною кімнатою, а інша над житловою кімнатою)», її розмір та конфігурацію просять знести позивачі;

які саме порушення вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва здійснені і чи здійснені відповідачами: відсутній акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил;

який вплив конструкцій будівлі, за словами позивачів «реконструкції» відповідачів здійснюється на нерухомість позивачів;

у разі визнання стіни на горищі незаконно побудованою відповідачами, чи проведення перебудови є неможливим, чи технічно можливе знесення без нанесення шкоди всьому будинку.

Не давши відповіді на дані питання, суд позбавлений можливості на підставі наданих сторонами доказів, зробити будь-які висновки по суті спору з приводу обставин, на які посилаються позивачі.

Відтак, позивачі не довели, що їх права порушені та підлягають судовому захисту у визначений ним спосіб.

Суд, з урахуванням наведених норм матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінивши письмові докази надані сторонами та висновок експерта у їх сукупності, виходячи з диспозитивності цивільного судочинства, дійшов висновку про недоведеність позивачами факту порушення відповідачами їх прав. Крім того, вимога про знесення стіни є передчасним та неспівмірним заходом.

Оскільки відсутні підстави для задоволення позовних вимог про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном, не підлягають задоволенню, як похідні, позовні вимоги щодо відшкодування майнової шкоди. Крім того, в прохальній частині позовної вимоги щодо відшкодування майнової шкоди відсутній її розмір, а лише зазначено «зобов?язати відповідачів відшкодувати нанесену майнову шкоду,включаючи вартість відновлювальних робіт», що свідчить про неможливість визначення судом розміру заявленої майнової шкоди.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.

За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для усунення перешкод в користуванніналежною ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , власністю, шляхом зобов?язання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 знесення побудованої стіни на горищі та зобов?язання відповідачів відшкодувати нанесену майнову шкоду,включаючи вартість відновлювальних робіт. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.41 Конституції України; ст.ст. 15, 16, 319, 321, 375, 376, 391 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 19, 76, 81, 82, 247, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивачів ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном та відшкодування майнової шкоди, відмовити.

З повним текстом рішення суду особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитись 16.05.2023 року.

Апеляційна скарга може бути подана протягом 30 днів з дня проголошення рішення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя: