Справа № 481/94/22
Провадж.№ 2/481/27/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року м. Новий Буг

Новобузький районний суд Миколаївської області в складі:

головуючої по справі судді Васильченко Дрига Н.О.,

за участю секретаря судового засідання Войцеховської О.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Новий Буг цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної і моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

25.01.2022 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 13826,66 грн. та моральної шкоди в сумі 10 000грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбу з 06.05.1989 по 06.02.2020. В квартирі АДРЕСА_1 сторони проживали сумісно до 31.12.2019, яка була придбана під час шлюбу, але право власності зареєстроване за позивачем. За період сумісного проживання всі витрати за житлово-комунальні послуги сплачував позивач одноособово. З 31.12.2019 позивач пішов з квартири, в якій залишилися проживати відповідачка та їх син та користуватися житлово-комунальними послугами. У зв`язку з несплатою за житлово-комунальні послуги у відповідачки з січня 2020 року по квітень 2020 року за користування природнім газом виникла заборгованість в сумі 5762,74грн., а з 01.01.2020 по 30.06.2021 року заборгованість з розподілу природного газу в сумі 3523,44грн., 3% річних в сумі 346,57грн. та інфляційні збитки у розмірі 270,51грн., які були стягнуті з позивача як власника особового рахунку за судовими наказами. Крім того, з позивача було стягнуто також витрати пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 210,20грн. за судовим наказом від 23.12.2020р. та 227,00 грн. за судовим наказом від 07.09.2021р., виконавчий збір у розмірі 597,29грн. у зв`язку із відкриттям виконавчого провадження, а також позивачем за період січень-лютий 2021 року сплачено 1000 грн. та 05.11.2021 року 1386,30 грн. (заборгованість яка виникла з 01.07.2021 по 01.11.2021) на рахунок ТОВ «Миколаївгаз збут» за розподіл природного газу. На думку позивача загальна сума матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідачки на його користь становить 13826,66грн.

Також позивач в своєму позові зазначає, що відповідачкою у зв`язку з несплатою витрат на житлово комунальні послуги була спричинена моральна шкода, яка пов`язана з участю позивача в суді як боржника, відкриття виконавчих проваджень, написання письмових пояснень до газового господарства, відкриття відомостей про наявність заборгованості керівництву позивача, звернення позивачем до суду про усунення перешкод в користуванні майном, що зашкодило діловій репутації та підірвало авторитет серед колег, друзів, знайомих та керівництва. Суму моральної шкоди позивач визначив у розмірі 10 000грн., яку також просив стягнути з відповідачки.

Ухвалою від 23.02.2022 відкрите провадження у справі.

11.07.2022 представником відповідача надано до суду відзив в якому він просив в задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на те, що в період шлюбу позивача з відповідачем була придбана квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за позивачем, однак у розумінні статті 60 СК України належить обом на праві спільної сумісної власності. Наголосив на тому, що позивач має відмінності у написанні свого прізвища, то вважає що жодного доказу не надано проте що, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є однією і тією ж самою особою, оскільки свідоцтво про право власності видане на прізвище ОСОБА_5 . Крім того, позивачем не доведено, що відповідач проживає у спірній квартирі, а отже відповідач не є споживачем житлово-комунальних послуг. Позивачем було припинено газопостачання, що позбавляє споживача можливості користуватися природним газом та про що були складені акти. Вимоги про стягнення з відповідача є безпідставними оскільки відсутній причинно-наслідковий взаємозв`язок та жодним доказом не доведені. Також зазначає, що у січні 2020 року заборгованість яка виникла за спожитий природний газ у попередні роки в сумі 6884,90грн. була сплачена позивачем в період перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя.

28.07.2022 позивачем надано до суду відгук на відзив в якому зазначено, що посилання представника відповідача на відмінності у написанні прізвища є безпідставними, оскільки при видачі паспорта була допущена помилка, яка згодом виправлена та приведено документ у відповідність свідоцтву про народження, після чого отримано ID-картку, яка містить унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі і повністю відповідає Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Відповідно до акту обстеження фактичного проживання відповідача від 27.09.2021, який вона сама замовляла у міській раді, підтверджено факт проживання в кв. АДРЕСА_1 . Крім того, звертає увагу на твердження представника відповідача, що позивачем було припинено газопостачання до спірної квартири, що унеможливило користування відповідачкою. Газопостачання було припинено після заборгованості, яка виникла.

Ухвалою від 07.02.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав зазначених в позові, просив про їх задоволення, посилаючись на те, що відповідачка весь час з моменту розірвання між ними шлюбу користувалася житлово-комунальними послугами, проживала в квартирі АДРЕСА_1 та повинна була їх сплачувати. Позивач просить стягнути реально ним понесені витрати на утримання житла, що підтверджується наданими квитанціями, відповідно до рахунків-повідомлень та заподіяну моральну шкоду.

В судовому засіданні представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі зазначивши, що спірна квартира була придбана під час шлюбу сторін, позивачем не доведено, що відповідачка користується спірною квартирою, а отже понесені позивачем витрати слід віднести на його рахунок. Докази про заподіяння відповідачкою моральної шкоди позивачу, також свого підтвердження не знайшли в судовому засіданні. Просив визнати недопустимим такий доказ як інформаційні довідки №257845440 від 24.05.2021 та № від 26.03.2021 про право власності позивача в яких маються відмінності у написанні прізвища позивача; акт обстеження фактичного не проживання позивача від 08.11.2021, який не містить вихідного номеру. Надані судові накази та акт обстеження не проживання позивача не виключають можливості користування останнім комунальними послугами.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного:

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.05.1989, який був розірваний рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 06.02.2020.

В період перебування у шлюбі у подружжя народилась дитина син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час шлюбу сторони набули у власність квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 . Право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за позивачем ОСОБА_7 , згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.05.2021. Квартира АДРЕСА_3 зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_3 .

Відповідно до копії акту обстеження фактичного не проживання за адресою: АДРЕСА_4 встановлено, що з 31.12.2019 року ОСОБА_1 за даною адресою не проживає.

Згідно копії акту обстеження фактичного проживання від 27.09.2021 за адресою: АДРЕСА_4 встановлено, що ОСОБА_3 фактично проживає з 1992 року за вказаною адресою.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

Крім того, рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 28.09.2022 визначено порядок спільного майна подружжя, а саме на квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 по частині за кожним із сторін (позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 ).

Враховуючи вказане, квартира АДРЕСА_1 набута сторонами у період проживання сторін у зареєстрованому шлюбі, тобто є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує.

Відповідно до ч.1 ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить , якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц (провадження N 61-26462св18).

Так, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 витрати по утриманню житлового нерухомого майна, набутого за період шлюбу, в розмірі 13826,66 грн..

До позовної заяви позивач долучив на підтвердження заявленої суми наступні документи.

Відповідно до копії Судового наказу виданого Новобузьким районним судом Миколаївської області від 23.12.2020 р. з ОСОБА_1 стягнуто на користь ТОВ «Миколаївгаз Збут» заборгованість за спожитий природній газ в сумі 5762,74грн. та судовий збір у розмірі 210,20грн.

За даними копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.07.2021 Новобузьким ВДВС у Баштанському районі Миколаївської області було відкрито виконавче провадження за Судовим наказом №481/1665/20 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Миколаївгаз Збут» заборгованість за спожитий природній газ в сумі 5762,74грн. та судовий збір у розмірі 210,20грн.

Згідно копій квитанцій від 06.01.2021 на суму 1000грн.; 20.09.2021 на суму 1000,00грн.; 04.11.2021 на суму 3708,45грн., 10.11.2021 на суму 20,78грн., ОСОБА_1 було сплачено заборгованості за спожитий природній газ за судовим наказом №481/1665/20 від 23.12.2020, а всього на суму 5729,23грн.

За даними копії квитанції від 02.02.2021 ОСОБА_1 добровільно сплачено на рахунок ТОВ «Миколаївгаз Збут» за газопостачання 1000,00грн. за період січень лютий 2021року.

Згідно копій квитанції від 05.01.2021 на суму 210,00грн. позивачем сплачено судовий збір за судовим наказом №481/1665/20 від 23.12.2020 на користь ТОВ «Миколаївгаз Збут».

Відповідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 11.11.2021 виконавче провадження за судовим наказом №481/1665/20 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Миколаївгаз Збут» заборгованість за спожитий природній газ та судовий збір закінчено.

За даними копії Судового наказу виданого Новобузьким районним судом Миколаївської області від 07.09.2021р. з ОСОБА_1 стягнуто на користь АТ «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» заборгованість за послуги з розподілу природного газу за період з 01.01.2020 по 30.06.2021, в сумі 3523,44грн., 3% річних в сумі 76,38грн., інфляційні збитки у розмірі 270,51грн. та судовий збір у розмірі 227,00грн.

Згідно копії квитанції від 13.09.2021 на загальну суму 3870,33грн. ОСОБА_1 на користь АТ «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» сплачено заборгованість за послуги з розподілу природного газу за період з 01.01.2020 по 30.06.2021, з яких: 3523,44 грн. заборгованість за постачання, 76,38грн. 3% річних та 270,57грн. інфляційні збитки.

За даними копій квитанцій від 06.01.2021 та 02.02.2021 ОСОБА_1 сплачено добровільно на рахунок АТ «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» за період січень лютий 2021 року - 1000,00грн.

Згідно копії квитанції від 13.09.2021 на суму 227,00грн. позивачем сплачено судовий збір за судовим наказом №481/1086/21 від 07.09.2021 на користь АТ «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз».

За даними копії квитанції від 04.11.2021 на суму 1386,30грн. ОСОБА_1 сплачено добровільно на рахунок АТ «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» за транспортування газу.

Відповідно витягу з особового рахунку № НОМЕР_1 по об`ємам споживання квартирою АДРЕСА_1 заборгованість з січня по лютий 2020 року склала 2413,01грн. Заборгованість з січня по червень 2021 року склала 4523,44грн. з яких споживачем добровільно сплачено за січень 500грн. та за лютий 500грн., а отже загальна сума заборгованості в період з січня 2020 року по червень 2021 рік становить 3523,44грн.

Представник відповідача заперечуючи проти заявлених вимог посилався на те, що відповідачка в спірній квартирі не проживала та не користувалась газопостачанням, право власності зареєстроване за ОСОБА_7 , який і повинен сплачувати за комунальні послуги.

В той же час судом встановлено, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , виходячи із презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Отже, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник або співвласники, які виконали солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, мають право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування у рівній частці (право зворотньої вимоги - регрес), навіть якщо між сторонами відсутні договірні відносини щодо розподілу витрат на утримання спірної квартири та відповідач житлово-комунальними послугами не користувався.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 19 серпня 2020 року у справі №703/2200/15-ц (провадження N 61-7289св20).

Згідно положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При дослідженні в судовому засіданні копій та оригіналів квитанцій наданих позивачем, встановлено загальну суму витрат за спожитий природний газ сплачену позивачем 6729,23грн. та 210,00грн. судовий збір за наказом Новобузького районного суду Миколаївської області №481/1665/20 від 23.12.2020 року.

Крім того, документально підтверджена загальна сума витрат за послуги з розподілу природного газу, яка була сплачена позивачем та становить 6256,63 грн. та 227,00гррн. судовий збір за наказом Новобузького районного суду Миколаївської області №481/1086/21 від 07.09.2021 року.

А отже, за проведеними підрахунками, які є документально підтвердженими загальна сума понесених витрат позивачем на сплату за спожитий природний газ, послуг з розподілу природного газу та витрат пов`язаних зі сплатою судового збору становить 13422,86грн.

Заявлена позивачем сума матеріальної шкоди пов`язана зі сплатою виконавчого збору у розмірі 597,29грн. не може бути судом взято до уваги, оскільки не підтверджено належним доказом.

Твердження представника відповідача про необґрунтованість суми матеріальної шкоди завданої позивачу у зв`язку з несплатою за газопостачання та транспортування, яке було припинено за актами від 13.05.2020 та від 09.11.2021 квартири АДРЕСА_1 суд розцінює лише способом захисту відповідача виходячи з наступного.

Відповідно до розрахунку заборгованості за газопостачання квартири АДРЕСА_1 заборгованість утворилась за період з 01.01.2020 по 01.05.2020 рік, а припинення газопостачання відбулось 13 травня 2020 року за актом №26 та 09 листопада 2021 року за актом б/н.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди є обґрунтованими і підлягають частковому задоволення, з огляду на наступне.

Оскільки ОСОБА_3 є співвласником спірної квартири, то стягнення з неї 50% понесених ОСОБА_1 витрат щодо оплати комунальних послуг пов`язаних зі сплатою за спожитий природний газ та послуг з розподілу природного газу є правомірним, і в даному випадку позовні вимоги підлягають задоволенню в сумі 12985,86грн.

Понесені позивачем витрати пов`язані зі сплатою судового збору за наказом Новобузького районного суду Миколаївської області №481/1665/20 від 23.12.2020 року в сумі 210,00грн. та наказом Новобузького районного суду Миколаївської області №481/1086/21 від 07.09.2021 року на суму 227,00грн. задоволенню не підлягають, оскільки відносяться до судових витрат таких як судовий збір, обов`язок щодо сплати якого покладається на боржника у разі задоволення вимог стягувача, який було сплачено останнім за подання заяви про видачу судового наказу у розумінні ст. 164 ЦПК України.

Доводи позивача про те, що його не проживання в спірній квартирі є підставою для стягнення з лише з відповідачки в повному обсязі витрат за житлово-комунальні послуги, суд не приймає до уваги, оскільки, в даному випадку, вказаний ним факт не свідчить про відсутність обов`язку у позивача, як співвласника квартири, утримувати своє житло, що підтверджується положеннями ч. 2 ст. 317 ЦК України, згідно яких на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди у розмірі 10 000,00грн., то суд приходить до наступного.

Обґрунтовуючи завдання моральної шкоди позивач посилався на вимушену участь у зв`язку з несплатою витрат за житлово комунальні послуги відповідачкою в суді як боржника, відкриття виконавчих проваджень, написання письмових пояснень до газового господарства, відкриття відомостей про наявність заборгованості керівництву позивача, звернення позивачем до суду про усунення перешкод в користуванні майном, що зашкодило діловій репутації та підірвало авторитет серед колег, друзів, знайомих та керівництва.

Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.

Згідно роз`яснень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння моральної шкоди позивачеві необхідно встановити наявність усієї сукупності зазначених ознак складу цивільного правопорушення, тоді як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Згідно з нормами ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Таким чином, кожна особа, незалежно від того чи є її вимоги обґрунтованими чи ні, має право на звернення до суду, якщо вона вважає, що були порушені її права, свободи, або інтереси, а вже повноважний суд приймає рішення, яке може бути оскаржено учасниками процесу в разі незгоди з ним, тобто вказаними нормами передбачено порядок захисту прав та інтересів не тільки позивача, а і відповідача.

Отже, звернення особи до суду з позовом не є підставою для стягнення з неї моральної шкоди.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В судовому засідання судом встановлено та не потребує доказуванню, що між сторонами по справі тривалий час існують неприязні стосунки з приводу користування житловим приміщенням, що в подальшому призвело до поділу майна подружжя та інших чисельних позовів, заяв та скарг поданих до суду.

На підтвердження факту заподіяння відповідачем позивачу моральних страждань або втрат немайнового характеру, позивач, відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, не вказав конкретних обставин зокрема зміну стану здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та не надав жодного доказу на підтвердження вказаних обставин.

Враховуючи, що будь - яких належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог позивачем не надано, на підставі об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі матеріалів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, оцінивши подані сторонами докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, через їх недоведеність.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Позивачем ОСОБА_1 при подачі цивільного позову було сплачено судовий збір в сумі 1984,80грн. Вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу адвоката позивачем не заявлялись.

За таких обставин з відповідачки ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового зборуу розмірі 992,40грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 3, 5, 12, 13, 18, 76, 81, 89, 258, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної і моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на оплату житлово-комунальних послуг в сумі 12985,86грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 992,40грн.

В задоволенні іншої частини позову, відмовити.

Рішення набирає законної сили через 30 днів після його проголошення та може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду в строк і порядок, встановлений ст. ст. 354, 355 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 .

Суддя Наталя ВАСИЛЬЧЕНКО-ДРИГА

Повний текст рішення складено 13.04.2023.