Справа № 450/2275/18 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І.
Провадження № 22-ц/811/3353/22 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 року м.Львів

Справа № 450/2275/18

Провадження № 22-ц/811/3353/22

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області, ухвалене у м. Пустомити 27 вересня 2018 року у складі судді Мельничук І.І., у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості,-

встановив:

18 липня 2018 року ОСОБА_5 звернулася до суду з цим позовом. В обгрунту4вання своїх вимог посилається на те, що 9 квітня 2010 року між сторонами укладено усний договір позики, відповідно до якого вона (позивач) надала відповідачу у борг 200 000 доларів США, які відповідач зобов`язувався повернути до 1 січня 2017 року. Вказує, що на підтвердження факту отримання позики відповідач написав розписку, якою підтвердив отримання в борг коштів та зобов`язувався повернути борг у вищевказаний термін. Зазначає, що строк договору сплив. Під різними приводами відповідач ухиляється від виконання свого обов`язку повернути позичені кошти. Просить позов задовольнити.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 вересня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 кошти у розмірі 200 000 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного Банку України становить 5 244 000 грн. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4 . В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову в позові. Вказує, що між сторонами жодного договору позики не укладалося. Договір позики у 2018 році укладено фіктивно, без наміру його виконання, а з метою позбавити її ( ОСОБА_4 ) можливості отримати кошти, які ОСОБА_8 взяв у неї ( ОСОБА_4 ) в борг.

7 лютого 2023 року ОСОБА_5 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому вказує, що рішення прийнято у відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Судом вірно застосовано як норми процесуального так і матеріального права; в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, надано належну оцінку всім доказам. Оскаржуване рішення грунтується на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності. Просить закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 вересня 2018 року.

9 березня 2023 року ОСОБА_8 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказує, що підтримує апеляційну скаргу. Просить задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення суду.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

При постановленні рішення суд першої інстанції виходив з того, що 9 квітня 2010 року між позивачем та відповідачем укладено усний договір позики відповідно до якого позивач надала відповідачу у борг 200 000 доларів США, які він зобов`язувався повернути до 1 січня 2017 року. На підтвердження факту отримання позики відповідач написав розписку, якою підтвердив отримання у борг вказаної суми коштів та зобов`язувався повернути борг у вищевказаний термін. Не зважаючи на те, що строк договору сплив, під різними приводами відповідач ухиляється від виконання свого обов`язку повернути кошти, що змушує позивача звернутися з позовом, який просить суд задовольнити.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем визнається позов, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики є законними та обґрунтованими, а тому задовольнив позов у повному обсязі.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком, враховуючи наступне.

Є встановленим, що на обґрунтування позову ОСОБА_5 надала суду копію розписки ОСОБА_6 від 9 квітня 2010 року, відповідно до якої він взяв у позивача в борг грошову кошти у розмірі 200 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 1 січня 2017 року.

Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором позики.

Встановлено, що в провадженні Пустомитівського районного суду Львівської області перебувала справа №450/5370/21 позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 3 березня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 10 березня 2014 року в розмірі 220 000 доларів США, в тому числі 150 000 доларів США основного боргу позики та 70 000 доларів США відсотків за користування позикою.

На даний час вказане рішення переглядається апеляційним судом за апеляційною скаргою ОСОБА_5 .

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року (справа № 319/1669/16), від 8 липня 2019 року (справа № 524/4946/16), від 12 вересня 2019 року (справа № 604/1038/16) та від 23 квітня 2020 року (справа № 501/1773/16-ц).

Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно зі статтею 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд з власної ініціативи не може збирати докази, що стосуються предмета спору, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення зазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач на підтвердження позовних вимог надала копію розписки. Оригінал розписки ОСОБА_6 в матеріалах справи відсутній. Ухвала суду апеляційної інстанції про надання для огляду оригіналу розписки позивачем не виконана.

Встановлено, що доводи позивача про боргові зобов`язання відповідача ґрунтуються не на оригіналі розписки, а на її копії розписки; оригінал суду не надано без поважних причин.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_8 зазначив, що не позичав у 2010 році кошти у ОСОБА_5 , а познайомився з нею лише у 2018 році. Вказує, що написав розписку у 2018 році про позику у 2010 році з метою уникнення виконання зобов`язань сина перед кредиторами.

Як на підставу позову, позивач посилалася на укладення договору позики 9 квітня 2010 року.

З огляду на частину шосту статті95 ЦПК України єдиним належним доказом достовірності наданих копій може бути лише дослідження оригіналу документа (розписки), зокрема за ініціативою суду. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 757/28231/13-ц.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (частина перша статті 81 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини другої, шостої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.

Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано копії розписки.

З огляду на частину шосту статті 95 ЦПК України єдиним належним доказом достовірності наданих копій могло бути лише дослідження оригіналу розписки.

Верховний Суд, зокрема, зазначив таке: «Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування, це процесуальний обов`язок суду».

Для встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, на виконання норм процесуального права та усунення сумнівів щодо поданих копій розписки апеляційний суд вирішив питання про витребування оригіналу розписки, яка позивачем не надана.

Відтак, належить зробити висновок, що позивач не довела укладення договору позики; у суду не було можливості перевірки справжності цієї розписки шляхом співставлення з оригіналом, який позивачем не надано, що стало перешкодою для перевірки справжності цього документа.

Представником відповідача подано суду заяву про визнання позову.

Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від26 січня 2023 року (справа № 442/5855/21).

Особа не може використовувати право звернення до суду із фраудаторним позовом для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу.

Колегія суддів вважає недоведеним укладення договору позики сторонами 9 квітня 2010 року та передачу коштів відповідачу.

Враховуючи встановлене, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції і такими, що зроблені без належного встановлення всіх обставин справи.

Окрім того, належить зазначити, що суд першої інстанції розглядав цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 .

Однак яз оригіналу оскаржуваного рішення (а.с.26-28) вбачається, що рішення ухвалено у справі за позовом ОСОБА_5 до іншої особи - ОСОБА_7 .

Ухвалою про внесення виправлень від 27 вересня 2018 року, де зазначено про виправлення описок, фактично змінено зміст рішення.

З врахуванням зазначених обставин, апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає до задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 вересня 2018 року підлягає скасуванню на підставі п. 3 ч.1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 .

Керуючись: ст.367, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 вересня 2018 року скасувати та прийняти нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5 про стягнення в її користь із ОСОБА_6 200 000 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України становить 5 244 000 грн.

Стягнути із ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 13 215 грн. (тринадцять тисяч двісті п`ятнадцять грн. ) судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 16 травня 2023 року.

Головуючий

Судді