Справа № 308/7540/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 березня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Бисаги Т.Ю. і Кондора Р.Ю.,

з участю секретаря Чічкало М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20 травня 2022 року (у складі судді Деметрадзе Т.Р.) за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення коштів та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом у липні 2019 р.

Просила стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 12 000 доларів США та судові витрати.

На обґрунтування позовних вимог указала, що між нею і відповідачами виникли правовідносини з договору позики, внаслідок чого позивач перерахувала кошти в іноземній валюти в розмірі 12 000 доларів США, а саме 6000 доларів США ОСОБА_3 та 6000 доларів США ОСОБА_1 .

Указана сума надавалася у позику відповідачам із метою придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та здійснення ремонтних робіт.

02.07.2016 р. представником позивача надіслано на адресу відповідачів листи-вимоги про повернення коштів, що підтверджується поштовими квитанціями та описами вкладеного у цінний лист, однак ні відповіді на вказані листи, ні повернення коштів позивач не отримала.

У січні 2020 р. (т.1 а.с.105-114) ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 100 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог указав, що в результаті подання чергового позову про стягнення боргу за неіснуючим договором позики йому було спричинено моральну шкоду через те, що обставини за позовом є вигаданими і такими що принижують його честь та гідність, внаслідок чого він зазнав душевних страждань, змушений збирати документи до суду, звертатися до банку та нотаріуса, замість того, щоб працювати та влаштовувати свої особисті справи, приділяти увагу своїм близьким і рідним.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 17 серпня 2020 р. прийнято зустрічний позов до розгляду та об`єднано в одне провадження із первісним позовом (т.1 а.с.160-161).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 20 травня 2022 р. первісний позов задоволено: стягнуто з солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 12 000 доларів США та по 1 575 грн. із кожного у відшкодування судового збору. Зустрічний позов залишено без задоволення.

ОСОБА_1 просить скасувати це рішення, у задоволенні первісного відмовити в повному обсязі, а вимоги за зустрічним позовом задовольнити. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

-між сторонами не виникало правовідносин, які виходять із договору позики;

-суд не надав належної правової оцінки доводам позивача за зустрічним позовом стосовно заподіяння йому відповідачем за зустрічним позовом моральної шкоди.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Узагальнені заперечення зводяться до необґрунтованості доводів апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, задовольняючи первісний позов, виходив із того, що підтвердженням того, що грошові кошти були надані у позику відповідачам від імені позивача свідчать наявні в матеріалах справи дві спільні заяви ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з перекладом, згідно з якими останні вказують, що вони здійснювали переказ коштів в інтересах ОСОБА_2 . Доказом того, що відповідачі отримали грошові кошти у позику, є бланки про переказ грошових коштів, а тому первісний позов є обґрунтованим.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із безпідставності вимог.

При цьому, суд першої інстанції установив, що між ОСОБА_2 і відповідачами склалися відносини позики. Так, із оглянутих судом бланків «Western Union» за контрольними номерами грошового переказу 9 та від 07.02.2005 р. встановлено, що ОСОБА_5 здійснила переказ грошових коштів ОСОБА_7 на загальну суму 6 000 доларів США (по 3 000 доларів США у кожному бланку переказу). Також, згідно з бланками «Western Union» за контрольними номерами грошового переказу та від 07.02.2005 р. встановлено, що ОСОБА_6 здійснив переказ грошових коштів ОСОБА_8 на загальну суму 6 000 доларів США (по 3 000 доларів США у кожному бланку переказу). Підтвердженням того, що вказані грошові кошти були надані у позику відповідачам від імені позивача, свідчать наявні в матеріалах справи дві спільні заяви ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з перекладом, згідно з якими останні вказують, що вони здійснювали переказ коштів в інтересах ОСОБА_2 .

Факт отримання указаних грошових коштів із метою купівлі квартири відповідачами спростовано не було.

Доказом того, що відповідачі отримали грошові кошти в позику, є указані бланки про переказ грошових коштів.

Судом встановлено, що 02.07.2016 р. представником позивача на адресу відповідачів були надіслані вимоги про повернення коштів, підтвердженням чого є відповідні копії вимог, які приєднані до матеріалів справи.

Колегія суддів не погоджується із рішенням суду першої інстанції у частині задоволення первісного позову ОСОБА_2 про стягнення суми боргу з ОСОБА_1 , із таких мотивів.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із ОСОБА_3 договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої та отримання спірної суми коштів ОСОБА_4 підтвердив у поданій 18 жовтня 2016 року до Франківського районного суду м. Львова позовній заяві про визнання, в тому числі й спірного правочину удаваним, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України. Крім того, судами попередніх інстанцій правильно вказано, що ОСОБА_4 не надано підтверджень, що між ним та позивачем виникли правовідносини із договору про спільну діяльність, а не із договору позики грошових коштів, бо вказана розписка містить відомості, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі, зокрема для здійснення спільної діяльності у визначеній сумі».

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Указаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено у порядку, встановленому законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Якщо подано копію (електрону копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

На укладення саме договору позики між сторонами позивач посилався у позовній заяві, тобто фактичною підставою позову є наявність між сторонами договірно-позикових зобов`язань.

Однак, на обґрунтування своїх позовних вимог позивач за первісним позовом подає копії заяв від ОСОБА_5 (т.1 а.с.14, 15, 16) і від ОСОБА_9 (т.1 а.с.17, 18, 19), які свідчать, що ці особи переказали шляхом поштового перечислення грошей ОСОБА_3 6000 доларів США та ОСОБА_1 6000 доларів США. Кошти переказували громадяни Іспанії у зв`язку з тим, що в ОСОБА_2 документи були на розгляді для легалізації.

Також переказ і отримання цих коштів підтверджується копіями бланків «Western Union» (т.1 а.с.29-36).

Однак, указане свідчить лише про переказ ОСОБА_2 відповідач (доньці та колишньому зятю) грошових коштів на загальну суму 12000 доларів США, існування позикових правовідносин між сторонами позивачем за зустрічним позовом не доведено.

Позивачем за первісним позовом на обґрунтування своїх позовних вимог не надано, наприклад, договору позики, який би був укладений між нею і відповідачами, або розписки, зміст якої містив би відомості про передачу позивачем грошових коштів, отримання відповідачами цих грошових коштів і зобов`язання про їх повернення у конкретний строк або до певного терміну. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачам саме у вигляді позики.

Наявність документів про переказ коштів відповідачам не може свідчити про те, що між сторонами було укладено договір позики та те, що позивачем було передано відповідачеві грошові кошти.

Верховний Суд у своїй практиці в подібних правовідносинах указує, що факт отримання коштів у борг за договором позики підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми від позичальника до позикодавця саме за таким договором.

Іншими словами, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Однак, колегія суддів констатує, що документи, які підтверджують переказ коштів позивачем відповідачам, не відповідають указаним вимогам, у зв`язку з чим переказ коштів по «Western Union» не може слугувати доказом виникнення та існування між сторонами саме позикових зобов`язань, а це, в свою чергу, є достатньою підставою для відмови в позові.

Оскільки ОСОБА_3 не оскаржувала рішення суду першої інстанції, то в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 належить відмовити лише в частині пред`явлених вимог до ОСОБА_1 .

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20 травня 2022 р. у частині відмови в задоволенні зустрічного позову належить залишити без змін, із таких мотивів.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення їх прав.

Частина друга вказаної статті передбачає, що моральна шкода, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про безпідставність вимог за зустрічним позовом, оскільки позивачем за зустрічним позовом жодними належними та допустимими доказами не доведено заподіяння йому моральної шкоди в розмірі 100 000 грн. зі сторони ОСОБА_2 . Доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам закону оскаржене рішення суду першої інстанції не відповідає у частині задоволення первісного позову відносно ОСОБА_1 .

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги та відповідно до ст. 376 ч.1, п.п.1-4 ЦПК України рішення суду першої інстанції належить частково скасувати, а в первісних позовних вимогах стосовно ОСОБА_1 відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1, п.п.1-4, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20 травня 2022 року у частині задоволення первісного позову ОСОБА_2 про стягнення суми боргу з ОСОБА_1 скасувати і в задоволенні цієї вимоги до ОСОБА_1 відмовити. 3.Решту рішення залишити без змін. 4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 5.Повне судове рішення складено 12 квітня 2023 р.

Судді: