Справа № 750/2126/21
Провадження № 2/750/16/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2023 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:

судді - Маринченко О.А.,

секретар судового засідання - Шилова Ж.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідачів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

представника відповідачів ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним,

третя особа - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Белова Ольга Степанівна,

в с т а н о в и в :

01 березня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 березня 2015 року між ОСОБА_6 , яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_7 , та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Беловою Ольгою Степанівною, зареєстрований в реєстрі за № 905.

Обґрунтовано позов тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_7 , який на день смерті проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Після смерті батька позивача мала відкритися спадщина на належне йому майно, а саме: 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . У встановлений законом строк позивач звернулася до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Красногора О.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, у зв`язку з чим була заведена спадкова справа № 73/2020. Проте, під час збирання необхідних документів для оформлення спадщини позивач дізналася, що існує договір дарування вказаної квартири, укладений 20 березня 2015 року між ОСОБА_6 (матір`ю позивача), яка діяла від свого імені та від імені батька позивача ОСОБА_7 , та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Беловою Ольгою Степанівною, зареєстрований в реєстрі за № 905. Позивач ставить під сумнів дійсність даного договору та вважає його недійсним, виходячи з такого. Мати позивача - ОСОБА_6 останні 7-8 років хворіє на психічне захворювання. У 2014 році стан здоров`я матері позивача став стрімко погіршуватися, вона почала втрачати слух, постійно скаржилася на головний біль, втікала з квартири, стукала до сусідів та жалілася, а потім перебувала в депресивному стані, у неї були постійні прояви агресії. Також, мати позивача вела розмови про смерть, іноді не впізнавала близьких, могла плакати без поважних причин, або сміятися, втратила контроль над мисленням, справляла нужду в кімнаті, забувала події та губила речі, вимикала плиту, якщо там готували їжу, могла гріти на плиті пустий посуд, вигадувала якісь події та через час забувала. З 2014 року ОСОБА_6 вже не могла самостійно за собою доглядати, потребувала постійної сторонньої допомоги. У неї постійно підвищувався тиск, боліла голова, також вона відчувала шуми, мала запаморочення, втрату пам`яті, часто втрачала свідомість і не мала реального сприйняття подій (потребувала додаткового роз`яснення), у зв`язку з чим позивач була вимушена найняти доглядальницю. Психічний стан матері позивача залишається стабільно поганим, вона перебуває на обліку в Чернігівській обласній психоневрологічній лікарні. Через незадовільний психічний стан здоров`я мати позивача тривалий час не може правильно орієнтуватися та оцінювати прості життєві ситуації, не має можливості особисто реалізовувати свої права та усвідомлювати ступінь відповідальності своїх дій, потребує сторонньої допомоги та догляду, а також встановлення опіки. Зазначені обставини позбавляли ОСОБА_6 можливості діяти цілеспрямовано, у своїх інтересах та інтересах своєї сім`ї, вести справи, розпоряджатися грошовими коштами і майном. Таким чином, у позивача є підстави вважати, що в момент посвідчення договору дарування квартири ОСОБА_6 була у вкрай тяжкому фізичному та психічному стані, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 березня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження; визначено відповідачу строк для подачі відзиву на позов.

В установлений судом строк відповідач ОСОБА_3 подала відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу в його задоволенні. Зокрема, у відзиві на позов відповідач зазначила, що позов є безпідставним та необґрунтованим, а факти, викладені в ньому, не відповідають дійсності і не підтверджені належними та допустимими доказами. Дійсно, 20 березня 2015 року було укладено оспорюваний договір дарування квартири, але відповідач ОСОБА_3 є рідною сестрою ОСОБА_6 , яка проживала разом зі своїм чоловіком - ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 . Дочка останніх - ОСОБА_1 проживає в м. Черкаси, а син - ОСОБА_8 з 1997 року - в Брукліні. За домовленістю з дочкою та сином ОСОБА_6 відповідач разом зі своїм сином здійснювали необхідний догляд за батьками позивача. ОСОБА_6 не хворіла на психічне захворювання з 2014 року, як на це вказує позивач, а стан її здоров`я дійсно погіршився, але після смерті чоловіка - ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). До цього часу ОСОБА_6 все розуміла, постійно спілкувалася по скайпу зі своїм сином ОСОБА_9 , завжди його впізнавала та раділа від таких зустрічей і розмов, розповідала йому про своє та батькове життя. Позивач не вказує, що вона дуже рідко приїжджала до батьків і її зовсім не цікавив стан їх здоров`я. Саме син ОСОБА_9 надавав значну матеріальну допомогу на придбання для батьків ліків, їх медичне обстеження та оплату комунальних послуг. ОСОБА_9 постійно цікавився їх станом здоров`я та був вдячний відповідачу, що його мати знаходиться під наглядом рідної їй людини, а не найнятої доглядальниці. Відповідач ніколи не отримувала ніякої матеріальної оплати та винагороди від позивача за догляд ОСОБА_6 та її чоловіка. Лише після відкриття спадкової справи (04 серпня 2020 року) позивач звернула увагу на стан здоров`я своєї матері та подала заяву до суду про визнання її недієздатною та встановлення над нею опіки і для того, аби отримувати пенсію, а не здійснювати за нею догляд. Зараз ОСОБА_6 знаходиться в медичному закладі - хоспісі, і за час її перебування в ньому позивач лише один раз відвідала свою матір. Саме відповідач з матеріальної допомоги ОСОБА_8 сплачує за перебування ОСОБА_6 у медичному закладі, купує необхідні ліки, памперси, постійно її відвідує. Тобто, саме відповідач, на її погляд, більше здійснює опіку над ОСОБА_6 , ніж позивач, яка призначена опікуном за рішенням суду. Відповідач ніколи не вимагала за своє людське відношення та допомогу в здійсненні догляду за сестрою будь-яких матеріальних благ і вважала, що це її обов`язок перед Богом . Рішення сестри та її чоловіка подарувати відповідачу квартиру - це їх волевиявлення і подяка за всю турботу за ними. Після отримання в дар квартири відношення відповідача до сестри та її чоловіка ніяк не змінилося.

Позивач подала відповідь на відзив, в якій, зокрема, зазначила, що ОСОБА_3 чомусь замовчує той факт, що приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Белова Ольга Степанівна є її близькою подругою та колегою по колишній роботі в банківській установі. Правочини, пов`язані з вказаною квартирою, посвідчувались одним нотаріусом - Беловою Ольгою Степанівною . Відповідач стверджує, що позивач приїздила до м. Чернігова вкрай рідко і здоров`ям власних батьків не цікавилась, чим вводить суд в оману. Батьки позивача неодноразово приїздили на лікування до м. Черкаси. Якщо одного з них позивач оформляла в лікарню, то за другим доглядала вдома за адресою свого проживання. Так було до реформи сімейної медицини, а після - позивач оформляла їх в лікарні м. Чернігова. Позивач також ініціювала лікування, внаслідок якого батько в 2011 році залишився живий після сухої гангрени, перевезла та домовилася за оперування в м. Черкаси, в 2012 році оформляла батькові інвалідність. ОСОБА_3 без згоди та відома помістила ОСОБА_6 в хоспіс, щоб старенька не заважала. Як тільки позивач довідалася, що скориставшись її відсутністю, ОСОБА_3 з ОСОБА_4 вивезли матір позивача з квартири, в якій вона зареєстрована, до хоспісу КНП «Чернігівська міська лікарня № 4» Чернігівської міської ради, де її здоров`я та стан значно погіршилися, позивач вжила заходів, щоб їй все ж таки повернули матір. Після перебування в хоспісі, мати позивача, окрім існуючих психічних розладів, ще й тепер не ходить сама. Крім того, до хоспісної установи позивачу вдалося потрапити лише тому, що її переплутали з ОСОБА_3 . Позивач поспілкувалася там з психологом, який розповів, що мати постійно кусається і кричить, що хоче до себе додому, що її віддала сюди сестра і, що вони змушені давати більше ліків, щоб вона не створювала дискомфорт. 23 липня 2020 року відповідач отримала від позивача 9330 грн., однак є велика ймовірність того, що кошти були витрачені не на матір позивача, а на переоформлення квартири, оскільки 07 серпня 2020 року спірна квартира була ще раз подарована. Також, відповідач запевняє, що стан здоров`я ОСОБА_6 до 2020 року був без змін, чим вводить суд в оману. У кінці листопада 2014 року матері позивача була проведена в м. Черкаси операція на правому оці, а в грудні 2014 року вона виписана з лікарні з гостротою зору 0,6 на опероване око та 0,3 на ліве око. Вже в березні 2015 року, виходить, що на пів сліпа мати, яка мала поганий психічний стан, діяла і від імені свого чоловіка, та подарувала відповідачу квартиру. У 2017 році вже в м. Чернігові ОСОБА_6 була зроблена операція, адже ліве око мало гостроту 0,005. У день пенсії відповідач була в батьків позивача частим гостем, постійно плакалася на складні соціальні обставини для того, щоб ОСОБА_6 її пожаліла та видурити в неї кошти. Батько позивача - ОСОБА_7 , який хоча і був без ноги, однак завжди при своєму розумі, мав з ОСОБА_3 неприязні стосунки та завжди сварився на ОСОБА_6 , що та дає гроші їй і її дітям. Саме за ініціативою позивача було оформлено батькам банківські картки, які знаходилися до кінця березня 2021 року в ОСОБА_3 на випадок відсутності позивача для купівлі продуктів та оплату послуг доглядальниці. Відповідач витрачала кошти в супермаркетах міста Києва та Чернігова через кожні 3-5 днів. Позивач допомагала батькам платити за комунальні послуги за їх, як вважала, квартиру, тоді як відповідачі, будучи її власниками їх не сплачували. Останні роки батько позивача ще будучи живим постійно контролював ОСОБА_6 через її стан, дзвонив позивачу, коли мати пішла з квартири сама і щось не виключила на плиті, коли щось не може зробити або робить збитки, бо не розуміє (батько завжди хвилювався з цього приводу), як її ловили по під`їзду, щоб повернути додому, як вона впала на вулиці. У батьків позивача була гарна пенсія, а тому їх потреби, догляд за ними і квартира оплачувалися коштом самих батьків. Свої поїздки до батьків, харчування та потреби, домовленість за лікарні, якщо не вистачало на ліки, транспортування батьків до м. Черкаси, здійснювалися та здійснюються позивачем за власні кошти. Ні від кого коштів на ліки та лікарні, потреби батьків за усі ці роки, окрім власних дітей, позивач не отримувала. Поховання батька і викуп поруч місця для матері позивач здійснювала власним коштом. Також, відповідач зазначає, що після дарування квартири її відношення до батьків позивача не змінилося, однак згадуючи події 7-8 річної давнини, та те, що вона запевняла по телефону усі ці роки позивача, що приходила до батьків, приносила їм їсти, прибирала, а коли позивач, її друзі чи родичі, діти без попередження навідували стареньких, стан квартири, вміст холодильника та вигляд батьків, свідчили про інше.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 березня 2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника позивача та залучено до участі в справі в якості співвідповідача ОСОБА_4 (а.с. 69-71 том 1).

Відповідач ОСОБА_4 відзив на позов не подав.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 травня 2021 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 .

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 червня 2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 січня 2022 року за клопотанням позивача призначено в справі посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Комунального некомерційного підприємства «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» Чернігівської обласної ради.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 жовтня 2022 року за клопотанням представника відповідачів призначено повторну посмертну комісійну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України».

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Після проведення повторної посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце його проведення повідомлені завчасно та належним чином, представник позивача 09 травня 2023 року на електронну адресу суду надіслала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з віддаленістю суду та оголошенням воєнного стану в Україні, в якому також просить провести наступне судове засідання в режимі відеоконференції.

Однак, суд, керуючись основними засадами цивільного судочинства, серед яких, зокрема, є розумність строків розгляду справи, відмовив представнику позивача в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату та продовжив розгляд справи, оскільки правові підстави, передбачені статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) для відкладення розгляду справи відсутні, як і відсутні підстави для продовження перерви в судовому засіданні, оскільки така відповідно до частини другої статті 240 ЦПК України можлива в межах встановлених цим Кодексом строків розгляду справи. При цьому, суд врахував, що позивач та її представник повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, позивач 24 квітня 2023 року ознайомилася з матеріалами справи, в тому числі з висновком експерта за результатами проведення повторної комісійної експертизи, представник позивача мала можливість завчасно подати суду клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, чого не зробила, позивач та її представник подали всі заяви по суті справи, судом було заслухано їх вступні слова, пояснення та досліджено майже всі докази в справі, а також взяв до уваги, що справа перебуває в провадженні суду з 01 березня 2021 року, а відповідно до норм процесуального законодавства суд відкладає розгляд справи чи оголошує перерву в судовому засіданні в межах встановленого ЦПК України строку. Також, суд взяв до уваги, що інших заяв чи клопотань, додаткових пояснень, в тому числі, щодо проведеної повторної комісійної експертизи позивачем та її представником подано не було.

Відповідачі та їх представник у судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити позивачу в його задоволенні. Після проведення повторної посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи відповідачі та їх представник у судове засідання не з`явилися, подали заяви про продовження розгляду справи за їх відсутності.

Третя особа приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Белова О.С. в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце його проведення повідомлена завчасно та належним чином, раніше подавала клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши доводи позивача, її представника, відповідачів та їх представника, допитавши свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_17 є дочкою ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (а.с. 7 том 1), а ОСОБА_3 - сестрою ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 9 том 1).

У встановлений законом строк позивач звернулася до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Красногора О.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька (а.с. 10 том 1), у зв`язку з чим була заведена спадкова справа № 73/2020 (а.с. 11 том 1).

Як зазначила позивач, під час збирання необхідних документів для оформлення спадщини вона дізналася, що існує договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 березня 2015 року між ОСОБА_6 , яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_7 , та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Беловою Ольгою Степанівною, зареєстрований в реєстрі за № 905.

Так, 24 лютого 2015 року ОСОБА_7 уповноважив ОСОБА_6 бути його представником, зокрема, з питань дарування на ім`я ОСОБА_3 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та земельної ділянки. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Беловою О.С., зареєстрована в реєстрі за № 610, підписана ОСОБА_7 у присутності нотаріуса, особу якого встановлено, дієздатність перевірено. У зв`язку з хворобою довірителя довіреність підписана вдома за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 151 том 1).

20 березня 2015 року між ОСОБА_6 , яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_7 (дарувальники), та ОСОБА_3 (обдаровувана) було укладено договір дарування квартири, за яким дарувальники безоплатно передали у власність обдаровуваної належну їм на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що належала їм в рівних частинах на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 09 лютого 1994 року Виконавчим комітетом Деснянської районної Ради народних депутатів. Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Беловою Ольгою Степанівною у приміщенні нотаріальної контори за адресою: вул. Коцюбинського, 48, м. Чернігів, зареєстрований в реєстрі за № 905. На підставі цього договору право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с. 12-14, 15-16, 149-150 том 1, 89 том 2).

З 07 серпня 2020 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору дарування квартири від 07 серпня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Беловою Ольгою Степанівною, зареєстрованого в реєстрі за № 2382, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с 39, 164 том 1).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 грудня 2020 року в справі № 750/7225/20 заяву ОСОБА_1 про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення над нею опіки та призначення опікуна - задоволено. Визнано ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженку м. Чернігова, недієздатною та встановлено над нею опіку строком на два роки від дня набрання рішенням суду законної сили. Призначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженку м. Чернігова, опікуном над недієздатною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , строком на два роки від дня набрання рішенням суду законної сили (а.с. 17-18 том 1).

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 565 від 10 листопада 2020 року за результатами проведення судово-психіатричної експертизи, призначеної в справі № 750/7225/20, у ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має місце хронічний та стійкий психічний розлад у формі судинної деменції (F01.8 - за Міжнародною Класифікацією Хвороб 10-го перегляду), який позбавляє її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 19-21 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 237 том 1). Причиною смерті є набряк мозку, цереброваскулярна хвороба, церебральний атеросклероз, про що вказано в лікарському свідоцтві про смерть № 593 та довідці про причину смерті, виданої КНП Чернігівська міська лікарня № 2» Чернігівської міської ради (а.с. 236 том 1).

За даними архіву згідно картотеки Чернігівської обласної психоневрологічної лікарні ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не значиться. За перевіреними даними по відділеннях та приймальному відділенні у стаціонар не госпіталізувалася (а.с. 19 том 2).

За інформацією, наданою КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» 13 січня 2022 року № 01-04/42, ОСОБА_6 зверталася за медичною допомогою до лікаря-психіатра з 04 серпня 2020 року. Востаннє оглянута на дому лікарем-психіатром 12 жовтня 2021 року (а.с. 22 том 2).

Відповідно до інформації КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» № 992 від 15 липня 2022 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за медичною допомогою в диспансерне наркологічне відділення не зверталася (а.с. 84, 87 том 2).

Згідно з інформацією Комунального підприємства «Деснянське» Чернігівської міської ради № 02-294 від 13 липня 2022 року скарг від мешканців будинку АДРЕСА_3 на ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до підприємства не надходило. Іншою інформацією про зазначену особу підприємство не володіє (а.с. 85 том 2).

Позивач у судовому засіданні, зокрема, вказала, що під час укладення договору дарування квартири її мати - ОСОБА_6 перебувала у вкрай тяжкому фізичному та психічному стані, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Мати почала хворіти після ампутації ноги батьку позивача в листопаді 2011 року. Вона дуже хвилювалася, плакала, винила себе, позивач її заспокоювала. Мати могла поставити чайник, а сама лягала спати, не могла користуватися домофоном. Також, могла піти в магазин, а ключі залишити вдома. Після ампутації ноги батько позивача адаптувався, готував їсти, сам потихеньку виїжджав на балкон подихати повітрям, а у матері справи почали погіршуватися, вона не милася без позивача, і батько почав жалітися на неї, що вона лінива, нічого не хоче робити. Позивач приїжджала до батьків постійно (коли на тиждень, коли на два, три), бо їм треба було допомагати, бачила, що мати забувала воду вимкнути, могла поставити каструлю і забути. Позивач через це почала хвилюватися, перекривала газ, коли йшла в магазин. Мати їсти не готувала, готував батько. Коли позивач була в м. Черкаси - постійно дзвонила батькам, по 3-4 рази на день. Коли приїжджала до них - в квартирі було дуже брудно. Позивач виводила матір на вулицю, це було важко. Іноді в матері була агресія, перепади настрою, вона то сміялася, то плакала, говорила, що скоро помре, не слідкувала за собою. Позивачу було боляче, вона бачила, що стан матері погіршується. Подруга позивача рекомендувала показати матір психіатру, але їй було боляче усвідомлювати, що в матері розлади. Батько заспокоював позивача, говорив, що спостерігає за матір`ю. Після смерті батька позивач взагалі всі витрати взяла на себе, відповідач - ОСОБА_3 ніякої участі не приймала і не пропонувала, а коли позивач дізналась, що квартиру батьки подарували, у неї був шок. У 2014 році матері була зроблена операція на оці в м. Черкаси. У м. Черкаси привозили завжди обох батьків, бо матір не можна було залишати одну. У березні 2021 року позивач забрала матір з хоспісу в жахливому стані, мати мала приступи. Позивачу доводилось по 3-4 рази повторити їй питання, вона не відразу його розуміла, відключалася, через деякий час могла відповісти на нього. У сміттєвому відрі могла валятися виделка, ложка. Мати постійно робила бардак на постелі. До лікарів мати не зверталася, на обліку в психоневрологічній лікарні не перебувала, лише коли суд призначав експертизу. Позивачу батьки нічого не розповідали про укладення договору дарування, вона дізналася про це лише після смерті батька у 2020 році. ОСОБА_3 - зведена сестра матері і батько неприязно відносився до неї. Раніше відповідач проживала у тому ж будинку, що й батьки позивача, а потім банк забрав її квартиру за борги і вона залишилася без житла.

Відповідач ОСОБА_3 , яка є сестрою ОСОБА_6 , у судовому засіданні, зокрема, пояснила, що в них з останньою спільна мати, батьки різні. Коли у 1982 році захворіла мати відповідача (була паралізована), її сестра ОСОБА_18 запропонувала старшого сина ОСОБА_19 забрати до себе і виховувати. ОСОБА_6 виховувала сина відповідача - ОСОБА_19 рік, коли він був у 1 класі, вона приділяла йому увагу як рідна мати, а у 1983 році мати відповідача померла. Відповідач та її сестра ОСОБА_6 жили в одному будинку. З 2014 року мати позивача завжди говорила, що спірна квартира - це квартира її сина - ОСОБА_20 , оскільки позивач отримала свою частку. ОСОБА_9 - син ОСОБА_21 жив у США, у 2014 році він зателефонував матері і просив, щоб вона перереєструвала квартиру на відповідача, бо з позивачем вони посварилися, він таким чином хотів зберегти квартиру, щоб позивач її не продала. Позивачу ОСОБА_9 не довіряв. ОСОБА_9 вважав, що оскільки він у США, а позивач у м. Черкаси, то, якщо і доведеться доглядати за батьками, то це буде робити відповідач. У 2015 році ОСОБА_22 та відповідач десь 3 рази ходили до нотаріуса Белової Ольги Степанівни . ОСОБА_22 взяла всі документи, вона хотіла і дачу перереєструвати на відповідача, але її треба було внести в реєстр. Коли зайшли до нотаріуса, ОСОБА_22 сама сказала, що хоче зробити і на чиє ім`я. Після нотаріуса вони пішли домовлятися за оформлення дачі, однак це виявилося дорого, тому вирішили поки що оформити тільки квартиру. Потім прийшли знову до нотаріуса, нотаріус зробила копії документів і призначила дату посвідчення договору, оплатили послуги за те, щоб нотаріус приїхала додому посвідчити довіреність, бо в батька позивача була ампутована нога. При оформленні договору дарування ОСОБА_22 навіть знайшла помилку, була пропущена буква в слові. ОСОБА_23 було 80 років, а до нотаріуса вони йшли пішки. Мати позивача не хворіла, у неї серце було здорове, і хоча в неї була катаракта, але до лікарів вона не зверталася. У 2015 році психічний стан ОСОБА_21 був добрим і мислила вона адекватно. У 2017 році у ОСОБА_21 був мікроінсульт, проте вона відмовилася бути в лікарні. У 2018 році ОСОБА_22 фізично ослабла, з 2019 року дуже рідко виходила на вулицю (до кіоску за хлібом). У 2020 році відповідач помітила, що у ОСОБА_21 стала дивна поведінка. Також, у ОСОБА_21 були доглядальниці і відповідач приходила. З листопада 2020 року доглядальниці сказали, що їм важко, що ОСОБА_22 не спить. Відповідач ночувала разом з ОСОБА_24 9 ночей, це були муки. Оскільки ОСОБА_22 мучилася, їй було тяжко, а тому вирішили помістити її в хоспіс, де вона була б під наглядом. Позивач до батьків приїздила дуже рідко, з кінця 2019 року стала приїздити кожного місяця. Після того, як було укладено договір дарування у 2015 році, відповідач залишила договір на видному місці в квартирі разом з документами, а тому позивач знала про цей договір раніше, ніж зазначає.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні, зокрема, вказав, що ОСОБА_22 любила гуляти і до першої половини 2018 року вона ходила сама в магазини, кіоски, на далекі відстані. Син ОСОБА_21 - ОСОБА_9 надсилав з США на її ім`я гроші, і вона ходила сама в Правекс Банк їх забирати, пізніше ОСОБА_9 став надсилати гроші на ім`я відповідача. ОСОБА_9 висилав по 500 доларів кожні пів року, два рази в рік надсилав посилки (навесні та восени). Відповідачі всі справи обговорювали з ОСОБА_9 з приводу його батьків, щодо хоспісу теж. ОСОБА_9 надсилав гроші і на оплату хоспісу. Позивач з самого початку відмовилася надавати гроші. У батьків позивача було дві квартири, в тому числі, яка знаходилася по АДРЕСА_4 батьки позивача давно продали і гроші віддали позивачу. Була домовленість, що позивач отримає гроші за квартиру, що знаходилася по АДРЕСА_5 , а та, що по АДРЕСА_3 - буде ОСОБА_9 . У 2015 році ОСОБА_22 була повністю адекватною. Перші ознаки неадекватності ОСОБА_21 відповідач помітив у 2020 році, звернув увагу, що щось не те, наприклад, коли ОСОБА_25 було боляче, ОСОБА_22 сміялася. Про укладення договору дарування всі знали, в тому числі і позивач. ОСОБА_26 любив готувати, у другій половині 2019 року сказав, що не може ніж тримати, а тому найняли доглядальницю. Перша доглядальниця з`явилася у 2019 році, вона готувала лише їсти. До 2019 року ОСОБА_22 та ОСОБА_26 були повністю самостійними. ОСОБА_27 в м. Черкаси також оплачував ОСОБА_9 , позивач возила батьків до м. Черкаси на лікування за кошти ОСОБА_9 . Крім того, позивач взяла гроші у ОСОБА_9 на протез батьку, але так і не побачили того протеза, після чого ОСОБА_9 і позивач розсварилися. Всі гроші, які надсилав ОСОБА_9 батькам, забирала позивач. Позивач знала про договір, але при житті батьків мовчала, бо вона отримала свою частку, тому не хотіла їх турбувати.

Представник відповідачів у судовому засіданні, зокрема, вказала, що з 2015 року між сторонами була домовленість щодо допомоги ОСОБА_28 батькам позивача. Відповідач почала частіше приходити до них, допомагати з прибиранням. Це було на добровільній основі. Стан здоров`я ОСОБА_21 погіршився після смерті батька позивача, бо вона залишилась сама. До 2019 року листоноша приносив пенсію батькам позивача, а картку вони отримали з 2019 року. Також, до 2020 року ніхто не помічав психічний розлад у ОСОБА_21 , всі спілкувались між собою, перебували у нормальних відносинах.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_13 , яка є однокласницею позивача, зокрема, показала суду, що дружить з позивачем більше 40 років. Свідок проживає поруч з батьками позивача, її чоловік ловить рибу і батько позивача в минулому був рибак, вони привозили їм рибу. На прохання позивача свідок разом з чоловіком приходили допомагали батькам позивача, привозили їм продукти, пили чай 10-15 хвилин та йшли. Позивач просила свідка купити продукти в телефонному режимі. Коли свідок приходила до батьків позивача, то бачила стан ОСОБА_21 , вона в своєму світі знаходилася, свідок задавала їй питання, а вона мовчала, то сміялася, то плакала, то газ включала. Свідок говорила позивачу, що її мати живе в своєму світі, що щось не те. Свідок старалася не звертати увагу на це, телефонувала позивачу, казала, щоб та приїжджала. Батько позивача був адекватним, а ОСОБА_22 то впізнавала свідка, то ні. Позивач говорила батькам переїздити в м. Черкаси, однак вони не хотіли. Стосовно документів чи квартирних питань, ніхто ніколи нічого не говорив. Батько кричав та лаявся, коли просив ОСОБА_29 щось зробили елементарне, вона не могла. Батько готував їсти на одній нозі. ОСОБА_30 почалась деградація років 10 тому, коли ампутували ногу ОСОБА_25 . Чоловік свідка витягував батьку позивача коляску, також за протез вони йому дізнавалися, однак він відмовився від нього. Після того як батьку позивача ампутували ногу, свідок разом з чоловіком почали заходити до батьків позивача. ОСОБА_30 були перепади настрою, потім у неї почалася агресія, що хотілось покинути кімнату. Здоров`я її погіршувалося, почались проблеми з очима. Також, позивач за 2-3 місяці до смерті батька подзвонила та плакала, сказала, що батько упав та лежить, просила прийти підняти його, а ОСОБА_22 його накрила якоюсь ганчіркою. ОСОБА_22 як рослина, стояла на кухні сміялася, не впізнавала, просто ходила як тінь.

Свідок ОСОБА_15 , суду, зокрема, показав, що знайомий з сім`єю ОСОБА_31 , позивача знає десь 30 років, бо вона подруга його дружини. Батьків позивача бачив кілька разів, ближче став знайомий з ними, коли батьку позивача ампутували ногу в 2011 році. Тоді позивач стала просити свідка про допомогу, погуляти з її батьком. Свідок виносив батька позивача декілька разів на вулицю, садив у візок, також вони їздили в майстерню щодо протеза. У більшості з батьками позивача спілкувалася дружина свідка - ОСОБА_13 . Свідок завозив батькам позивача продукти з дачі, рибу, консервацію. З початку 2018 року свідок був в АТО, рік не бачив ОСОБА_29 , приїхав у грудні 2018 року і зайшов до них. Тоді ж приїздила і позивач. Позивач запитала матір, чи впізнає вона свідка, на що остання відповідала, що ОСОБА_32 впізнаю, а ОСОБА_13 ні. Свідок став помічати дивакуватість ОСОБА_21 після 2018 року. Раз свідок говорить ОСОБА_23 , щоб та дала гроші на купівлю продуктів, а вона замість 100 грн., дає 1000 грн. Після 2018 року стан ОСОБА_21 погіршувався, напевно, саме тоді їй і дали на підпис документи.

Свідок ОСОБА_14 , яка є дочкою позивача, суду, зокрема, показала, що позивач після смерті свого батька подала заяву про прийняття спадщини і тоді дізналася, що спірна квартира вже багато років належить відповідачу ОСОБА_3 . Вони з позивачем були здивовані, оскільки між сторонами були довірливі відносини. Свідок приїжджала в м. Чернігів з чоловіком. У 2011 році врятували діда з сухою гангреною. Десь 9-10 років тому, коли перевозили матір позивача в м. Черкаси, почали помічати, що її не можна лишати саму. Мати позивача приймала заспокійливі періодично. У 2014 році стали помічала зміни в поведінці бабусі, вона дивилася кудись вдалечінь, проблеми з зором у неї були, вона неорієнтувалась у просторі, говорила, що треба сходити в магазин і замість 100 грн. давала 1000 грн. У 2014 році в м. Черкаси бабусі було прооперовано праве око. Бабуся завжди жалілася на пам`ять, щось читала, потім каже, що забула. На обліку в психіатра бабуся не була, лише у 2020 році звернулися до лікаря. Зі слів позивача, ОСОБА_9 передавав кошти відповідачу ОСОБА_3 . Позивач приїздила кожного місяця до батьків, змінювала постіль, стригла їх тощо. Про допомогу просили також і ОСОБА_4 , проте це було марно.

Свідок ОСОБА_33 , яка є сусідкою ОСОБА_21 , зокрема, показала суду, що вони прожили в одному будинку (в них спільний тамбур) з ОСОБА_24 та її чоловіком 34 роки, були дуже гарними сусідами, ніколи не сварилися. Раніше, коли були ще молодими спілкувалися більше, з роками мали просто сусідські відносини. Зустрічалися в коридорі, на сходах, АДРЕСА_6 сама виходила в кіоск біля будинку по продукти, вранці виносила сміття. Мати позивача часто любила сидіти влітку біля під`їзду на лавці, читала книги, казала, що не любить дивитися телевізор (років 5 тому, а може й більше виходила ще читати книги на вулицю). У кінці 2019 року вона стала тихіша, стала тихше ходить. Навесні 2020 року мати позивача зайшла до свідка з вантусом у руках, казала, що щось забилося, просила, щоб чоловік допоміг. У 2020 році після смерті чоловіка в ОСОБА_21 з`явилися доглядальниці, тоді свідок дізналася, що ОСОБА_22 захворіла. Коли були доглядальниці, ОСОБА_22 кричала: « ОСОБА_34 , допоможи мені». Також, до 2020 року свідок не помічала, щоб щось з нею було не нормального, дивакуватостей не бачила. Свідок з ОСОБА_24 нормально спілкувалися, остання весь час впізнавала свідка. Про хвороби свідок з ОСОБА_24 якось ніколи не розмовляли. Свідку здається, що вона нічим не хворіла. Крім ОСОБА_35 свідок нікого не бачила, щоб хтось ще приносив продукти. Коли приїжджала позивач, свідок бачила, що вона виводила ОСОБА_29 .

Свідок ОСОБА_16 суду, зокрема, показала, що вона здійснювала догляд за ОСОБА_24 , прийшла до неї вперше знайомитися 17 вересня 2020 року. ОСОБА_22 подивилась на свідка і спитала: «Звідки я тебе знаю?». Наступного дня свідок приступила до роботи. Свідок приходила десь на 12 год., щоб дати обід. Вони розмовляли з ОСОБА_24 , дивилися фотографії, з`ясували, що працювали на одній роботі, згадували колишніх колег. У вересні, жовтні 2020 року стан ОСОБА_21 був нормальним. 08 листопада 2020 року приїхала позивач, до цього вона не телефонувала. Позивач побула всього два дні. Свідок здивувалася потім, що у ОСОБА_21 є дочка і син, бо в квартирі все було обшарпане, брудне. Свідок і інша доглядальниця два дні вимивали все в квартирі, двері, раковини. Після того, як позивач поїхала, вона почала телефонувати. Свідок давала телефон ОСОБА_23 і вони з позивачем говорили. Після приїзду позивача ОСОБА_22 стала якась знервована, її поведінка стала тривожною. 16 грудня 2020 року знову приїжджала позивач до матері, а після того як вона поїхала, прийшла ОСОБА_36 і сказала, що позивач незадоволена, говорила, що погано прибирають. Після приїзду позивача в грудні 2020 року ОСОБА_23 знову стало гірше. Вона підходила до дверей, стукала та казала випустіть мене, її стан зовсім погіршився. 07 січня 2021 року, після того, як поїхала позивач, їсти було не наварено, холодильник пустий, що здивувало свідка. І взагалі після приїзду дочки холодильник завжди був пустий. Свідок доглядала за багатьма людьми, вела щоденник за всіма хворими, тому і знає точні дати. Приймала на роботу свідка - ОСОБА_36 . В обов`язки свідка входило зварити їсти, нагодувати, якщо треба - помити підлогу. Коли свідок прийшла на роботу в квартирі було дуже брудно, хоча свідка і не просили, але вона сама вирішила помити люстри та інше в квартирі.

Згідно з частиною першою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою статтті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України).

За змістом частини першої статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, другою статті 225 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною першою статті 225 Цивільного кодексу України має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц зроблено висновок про те, що правила статті 225 Цивільного кодексу України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину громадянин не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Оскільки в частині першій статті 225 Цивільного кодексу України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватись.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи саме в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. В основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Так, ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 січня 2022 року за клопотанням позивача було призначено в даній справі посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Комунального некомерційного підприємства «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» Чернігівської обласної ради (а.с. 29-31 том 2).

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 115/280 від 26 травня 2022 року ОСОБА_6 в момент підписання договору дарування квартири від 20 березня 2015 року за своїм психічним станом була позбавлена здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 93-98 том 2).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 жовтня 2022 року за клопотанням представника відповідачів призначено в даній справі повторну посмертну комісійну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України».

При цьому, при призначенні повторної посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи суд виходив з того, що у висновку судово-психіатричного експерта № 115/280 від 26 травня 2022 року експерт в більшості посилався на обставини, психічний стан та лікування ОСОБА_6 , які мали місце у 2020-2021 роках, оскільки до 2020 року вона за медичною допомогою до лікаря-психіатра не зверталася, на обліку не перебувала. Разом з тим, спірний договір дарування було укладено 20 березня 2015 року. Також, у висновку експерт посилався, зокрема, на характеристики ОСОБА_6 , які надані ОСОБА_15 та ОСОБА_13 , і були додані позивачем, хоча такі не витребовувалися судом при розгляді клопотання експерта. При цьому, висновок експерта зовсім не містив посилання на покази саме свідків, які допитувалися судом у судових засіданнях і попереджалися про кримінальну відповідальність. Крім того, суд виходив з того, що у судових засіданнях, обидві сторони підтвердили, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача - ОСОБА_7 за життя повністю усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, а тому постали сумніви, чому 24 лютого 2015 року він видав довіреність на ім`я ОСОБА_6 , яка за доводами позивача в цей час вже не усвідомлювала значення своїх дій, і яка в подальшому уклала спірний договір від свого імені та від імені ОСОБА_7 (а.с. 131-132 том 2).

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 147 від 20 лютого 2023 року за результатами проведення повторної посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи, в момент підписання договору дарування квартири 20 березня 2015 року ОСОБА_6 виявляла ознаки органічного ураження головного мозку судинного ґенезу (згідно з МКХ-10: F 07.8), за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (а.с. 140-150 том 2).

Суд вважає висновок судово-психіатричного експерта № 147 від 20 лютого 2023 року за результатами проведення повторної посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи категоричним, чітким та зрозумілим. Експертами досліджено всі надані їм матеріали та надано вичерпну відповідь на поставлене судом питання. Також, експерти, які надавали цей висновок мають вищий кваліфікаційний клас судового експерта, стаж експертної роботи більше 20 років, наукові звання.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, оцінивши всі наявні докази в їх сукупності, беручи до уваги висновок судово-психіатричного експерта № 147 від 20 лютого 2023 року за результатами проведення повторної посмертної комісійної судово-психіатричної експерти, а також те, що ОСОБА_6 до 2020 року за медичною допомогою до лікаря-психіатра не зверталася, на обліку не перебувала, суд не знаходить правових підстав для задоволення вимог позивача та визнання недійсним договору дарування квартири, оскільки позивачем не доведено абсолютну неспроможність ОСОБА_6 в момент підписання цього договору розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Також, частинами дев`ятою, десятою статті 158 ЦПК України передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Відповідно до статті 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат.

Так, статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідачем ОСОБА_3 при розгляді справи було понесено витрати на проведення експертизи в сумі 42369 грн. 60 коп., а тому згідно вимог статті 141 ЦПК України ці витрати необхідно покласти на позивача.

Керуючись статтями 2, 4, 5, 10-13, 81, 133, 141, 158, 258, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним - відмовити повністю.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті згідно ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 травня 2021 року, у вигляді арешту квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 42369 грн. 60 коп. у відшкодування витрат на проведення експертизи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_7 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_8 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_8 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 .

Третя особа - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Белова Ольга Степанівна, місцезнаходження: вул. Коцюбинського, 48, м. Чернігів.

Повний текст рішення складено 15.05.2023.

Суддя