Справа № 643/3456/22
Провадження № 2/645/433/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2023 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі :

головуючого судді Шарка О.П

секретаря судових засідань Мухіна В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного нотаріуса Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори Лученко Людмили Анатоліївни про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до державного нотаріуса Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори Лученко Людмили Анатоліївни, в якому просить суд скасувати постанову від 12.10.2022 про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори Лученко Л.А.; визнати за нею, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , визнати право власності на частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 .

В обгрунтування позову зазначила, що 30 квітня 2003 року вона та її двоюрідна бабуся ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , придбали у приватну власність квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , в рівних частках 1/2 кожній згідно договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 . Оскільки, у її двоюрідної бабусі не було чоловіка та власних дітей, 10 квітня 2004 року, нею було складено заповіт, яким належну їй на праві власності 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , вона заповідано позивачу, на той час ще ОСОБА_3 (копія додається). Протягом декількох років вона періодично перебувала то на території України, то на території Російської федерації, де провідувала своїх знайомих, подруг та могили рідних. Під час останньої своєї поїздки до Російської федерації, Брянська область, Суземський район, с. Селечня, а саме, на початку 2020 року, вони не змогли вивезти бабусю звідти, оскільки, з березня 2020 року Російська федерація заборонила в`їзд на територію своєї держави через поширення випадків коронавірусної хвороби. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла, про що позивач дізналася в телефонному режимі від знайомих. На початку 2021 року засобами поштового зв`язку надійшло свідоцтво про смерть, видане « НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 ). У зв`язку з вищевикладеним, вона звернулася до Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, згідно із заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Полехіною А.М., 10 квітня 2004 року за реєстраційним номером 1812. 08 квітня 2021 року вищезазначеною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу та видано їй Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі за номером 67475530 (номер у нотаріуса 128/2021). У зв`язку з тим, що останнім місцем проживання її бабусі було на території Російської федерації, 25 листопада 2021 року державним нотаріусом Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори Лученко Л.А. було направлено запит до компетентних органів Російської федерації, відповідь на який так і не було отримано. Крім того, оскільки, Російська федерація з 24 лютого 2022 року здійснила військове вторгнення на території України, вона не мала і не має можливостей самій поїхати та реалізувати своє право на отримання спадщини. Враховуючи викладене, 12 жовтня 2022 року державним нотаріусом Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори Лученко Л.А. було винесено Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яку позивач вважає такою, що порушує її права як спадкоємця. Оскільки спадщина нею була прийнята та вчинені усі необхідні дії для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. На думку позивача, оскаржувана постанова підлягає скасуванню через відсутність законних підстав для її винесення згідно зі ст. 49 Закону України «Про нотаріат».

У ході судового розгляду позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити, надала суду пояснення, аналогічні викладеним вище.

Відповідач у ході судового розгляду позовні вимоги не визнала, надала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Суземка Суземського району Брянської області рф померла громадянка російської федерації ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 у с. Селечня Суземського району Брянської області, що постійно проживала та була зареєстрована за адресою: с. Селечня Суземського району Брянської області рф. 08 квітня 2021 року до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини згідно заповітом, посвідченим Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Полехіною А.М. 10 квітня 2014 року за р №1812, звернулася ОСОБА_1 , заведено спадкову справу №128/2021. Спадковим майном є частини квартири АДРЕСА_1 . Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України, Законами України «Про нотаріат», «Про міжнародне приватне право» іншими законами та підзаконними нормативними актами. Оскільки спадкодавцем є громадянка рф, яка на час відкриття спадщини була зареєстрована та фактично мешкала за адресою: : с. Селечня Суземського району Брянської області рф, нотаріус при оформленні спадщини керувався ст. 45 Конвенції про правову допомогу і правові відносин у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, ст. 45 цієї Конвенції передбачалося, що право спадкування нерухомого майна визначається за законодавством договірної сторони на території якої знаходиться це майно. Згідно п.4.14 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при видачі свідоцтва про право на спадщину, нотаріус перевіряє: факт смерті, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти Факт смерті та час смерті спадкоємиця підтвердила свідоцтвом про смерть спадкодавця, для встановлення факту наявності спадкоємців, які б мали право на спадкування за законом та факту прийняття ними спадщини до нотаріуса Суземського нотаріального округу Брянської області рф 25.11.2020 року було надіслано запит щодо надання копії спадкової справи після смерті ОСОБА_2 , на який станом на 12.10.2022 року, відповідь не отримано. У зв`язку з тим, що 23.12.2022 року дія вищевказаної Конвенції була призупинена Законом України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» за №2783-ІХ, у подальшому, при оформленні спадщини, де спадкоємцем є іноземний громадянин, нотаріус керуються Законом України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року за №2709-ІV, ст. 71 якого передбачає, що спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майно, яке підлягає державній реєстрації в Україні правом України. (тобто містить ті самі вимоги, що і Конвенція). Позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на належну спадкодавиці частину квартири, підтримують, у позовних вимогах про скасування постанови від 12.10.2022 року просить відмовити та просить виключити Третю Харківську міську державну нотаріальну контору з числа відповідачів у справі, як неналежну сторону.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ході судового розгляду встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Суземка Суземського району Брянської області рф померла громадянка російської федерації ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 у с. Селечня Суземського району Брянської області, що постійно проживала та була зареєстрована за адресою: с. Селечня Суземського району Брянської області рф.

08 квітня 2021 року до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини згідно заповітом, посвідченим Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Полехіною А.М. 10 квітня 2014 року за р №1812, звернулася ОСОБА_1 , заведено спадкову справу №128/2021. Спадковим майном є частини квартири АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі договору купівлі продажу від 30 квітня 2003 року, посвідченого приватним нотарусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.Л., зарестрованого в реєстрі за №327.

У зв`язку з тим, що останнє місце проживання спадкодавця було на території Російської федерації, 25 листопада 2021 року державним нотаріусом Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори Лученко Л.А. було направлено запит до компетентних органів Російської федерації, відповідь на який так не було отримано.

Постановою державного нотаріуса Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори Лученко Людмили Анатоліївни від 12.10.2022 року у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину на частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_2

Порядок правового регулювання діяльності органів та посадових осіб нотаріату в Україні визначено Законом України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року.

Частиною 1 ст.1 Законом України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Частиною 2 ст.1 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта.

Як наголошується Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ із посиланням на Постанову Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року, можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій.

Закон України «Про нотаріат» поділяє об`єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: нотаріальні дії; відмова у вчиненні нотаріальних дій; нотаріальні акти.

Обов`язок нотаріуса та відповідної посадової особи вчиняти нотаріальні дії передбачений ч.3 ст.49 Закону України «Про нотаріат», де встановлено заборону безпідставної відмови в її вчиненні.

Перелік підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій, визначено ст.49 Закону України «Про нотаріат» і він не є вичерпним.

За наявності умов, передбачених ст.49 Закону України «Про нотаріат», на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства.

У відповідності до ч.2 ст.50 Закону України «Про нотаріат», право на оскарження нотаріальної дії чи акта або відмови у її вчиненні, має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Згідно з п.п.4.12 п.4 Глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України № 296/5 від 22.02.2012 року, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

Пунктом 4.14. Порядку при видачі свідоцтва про право на спадщину визначено, що нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Згідно ст.68 Закону України «Про нотаріат», нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

Таким чином, підставами для визнання нотаріальної дії незаконною є невідповідність здійснення такої дії чинному законодавству та порушення процедури здійснення нотаріальної дії.

Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України, Законами України «Про нотаріат», «Про міжнародне приватне право» іншими законами та підзаконними нормативними актами. Оскільки спадкодавцем є громадянка рф, яка на час відкриття спадщини була зареєстрована та фактично мешкала за адресою: : с. Селечня Суземського району Брянської області рф, нотаріус при оформленні спадщини керувався ст. 45 Конвенції про правову допомогу і правові відносин у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, ст. 45 цієї Конвенції передбачалося, що право спадкування нерухомого майна визначається за законодавством договірної сторони на території якої знаходиться це майно. Згідно п.4.14 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при видачі свідоцтва про право на спадщину, нотаріус перевіряє: факт смерті, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти

У зв`язку з тим, що 23.12.2022 року дія вищевказаної Конвенції була призупинена Законом України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» за №2783-ІХ, у подальшому, при оформленні спадщини, де спадкоємцем є іноземний громадянин, нотаріус керуються Законом України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року за №2709-ІV, ст. 71 якого передбачає, що спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майно, яке підлягає державній реєстрації в Україні правом України. (тобто містить ті самі вимоги, що і Конвенція).

Як наголошується Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ з посиланням на Постанову Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року, можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій.

Підставами для визнання нотаріальної дії незаконною є невідповідність здійснення такої дії чинному законодавству та порушення процедури здійснення нотаріальної дії, які у ході судового розгляду не виявлені та не встановлені.

Також тлумачення статті 50 Закону України «Про нотаріат» свідчить, що слід розмежовувати оскарження: 1) нотаріальної дії, 2) відмови у вчиненні нотаріальної дії; 3) нотаріального акта.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2018 року у справі № 754/16825/15-ц (провадження № 61-3156св18) викладено висновок, що суд не може зобов`язати нотаріальну контору видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат».

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 161/9939/17 (провадження № 61-40053св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта.

Тобто суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції.

Враховуючи викладене, а також те, що судом не встановлено підстав для визнання нотаріальної дії незаконною, не встановлено невідповідність здійснення такої дії чинному законодавству та порушення процедури здійснення нотаріальної дії, суд доходить висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог про визнання права власності на частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 суд зазначає наступне.

Виходячи з приписів ст.4 ЦПК України, відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Нотаріус є публічною особою, на яку покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус є не учасником цивільних правовідносин між цими особами, а тому не може і порушувати права, які є змістом цих відносин. Крім того, відсутня і процесуальна зацікавленість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Навіть у випадку задоволенні позовних вимог, рішення суду підлягатиме до виконання не нотаріальною конторою, не вимагатиме вчинення будь-яких нотаріальних дій та не впливатиме на її права та обов`язки.

Так само, у справі яка розглядається, належним відповідачем за позовною вимогою про визнання права власності на спадкове майно має бути особа, яка також має право спадкування після смерті спадкодавця, а не Державна нотаріальна контора чи державний нотаріус, які жодних претензій щодо спірного майна не мають та приватних (майнових) прав позивача у цій справі не оспорюють.

Таким чином, належним відповідачем у справах про спадкування є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності - відповідна територіальна громада в особі міської, сільської, селищної ради.

У постанові Верховного Суду від 18.12.2019 в справі № 265/6868/16-ц вказано, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Частиною 2 ст.51 ЦПК України передбачено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати коло відповідачів у справі, предмет та підстави позову.

При цьому, суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Враховуючи вищевикладене, а також ту обставину, що позивачем в порядку ст. 51 ЦПК України не заявлено клопотання про заміну неналежних відповідачів, суд доходить висновку про відмову у задоволені позову як поданого до неналежних відповідачів.

Слід наголосити, що суд сприяв учасникам справи в реалізації їх прав та роз`яснював позивачу доцільність заміни відповідача на належного, проте таке клопотання заявлено не було, позивач просив суд розглянути справу за наявними матеріалами до вказаного у позові відповідача.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відсутнє порушення саме визначеним відповідачем прав позивача.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, суд вважає за необхідне покласти їх на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 83, 89, 141, 259, 263-265, 268ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного нотаріуса Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори Лученко Людмили Анатоліївни про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення виготовлено 18 травня 2023 року

Головуючий-суддя: