Справа № 576/901/23
Провадження № 2/576/188/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року Глухівський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді Колодяжного А.О.,

за участю секретаря Бірюк О.І.,

представника позивача Литвинця С.А.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аіа Фінанс Груп» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановив:

27.03.2023 р. ТОВ «Аіа Фінанс Груп» (надалі також позивач) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 (надалі також відповідач). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ТОВ «Аіа Фінанс Груп» та ОСОБА_1 уклали договір про надання кредиту № 1708779 від 13.05.2018 р. Вказаний договір укладено в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту, що опублікована на веб-сайті credit365.ua, підписана електронним цифровим підписом позивача 20.03.2018 р. та заявки на отримання кредиту № 1708779 від 13.05.2018 р., яка акцептована відповідачем 13.05.2018 р. шляхом підписання електронним підписом відповідача. За умовами договору позивач надав відповідачу кредит в сумі 4500 грн. на 30 днів зі сплатою останнім 1424 грн. процентів. Відповідач у визначений строк кредит не повернув, а скористався послугою щодо продовження строку користування кредитом шляхом оплати відповідних комісій, внаслідок чого термін повернення кредиту та процентів був визначений до 14.01.2019 р. За умовами договору починаючи з четвертого дня за останнім днем строку користування кредитом плата за користування кредитом збільшується і процентна ставка за користування кредитом становить 1,5% від суми отриманого кредиту за кожен день з моменту закінчення строку користування, до моменту фактичного повернення кредиту. У зв`язку із тим, що термін повернення кредиту наступив з 14.01.2019 р., то позивач почав нараховувати відповідачу проценти у розмірі 1,5% від суми отриманого кредиту за кожен день прострочення. 15.02.2019 р. відповідач в рахунок погашення кредиту здійснив два платежі на загальну суму 2600 грн. Станом на 15.03.2023 року заборгованість відповідача становить 108442 грн., з яких: сума кредиту (згідно заявки) 4500 грн.; проценти (згідно заявки) 1424 грн.; проценти (згідно ст. 625 ЦК України та п. 2.11 договору) 100067 грн. 50 коп.; інфляційні втрати (згідно ст. 625 ЦК України) 2450 грн. 50 коп.

Ухвалою суду від 28.03.2023 р. позов залишений без руху у зв`язку з несплатою позивачем судового збору (а.с.53).

12.04.2023 р., після усунення позивачем недоліків, суд відкрив провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження (а.с.63).

Відповідач відзиву на позов не подав.

У зв`язку із неотриманням відповідачем кореспонденції, суд вирішив здійснити виклик сторін та призначити судове засідання (а.с.69-73).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позов підтримав з підстав, що в ньому викладені.

Відповідач ОСОБА_1 , не оспорюючи факту отримання ним коштів від позивача, а також оплати ним комісій щодо відтермінування виплати кредиту, проти позову заперечував на тій підставі, що він хоч і складав заявку на отримання кредиту на сайті позивача, проте не підписував кредитний договір і не отримував одноразовий ідентифікатор.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача та відповідача, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628, 638 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1048 ЦК України).

У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний підпис є одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом.

Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У ст. 639 ЦК України зазначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

За приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд зазначає, що безпосередньо дії відповідача в інформаційно-телекомунікаційній системі credit365.ua відображені в реєстрі (Log File) дій клієнта та «Аіа Фінанс Груп» щодо укладення договору (а.с. 19).

Також матеріали справи свідчать про те, що відповідач сам склав заявку на отримання кредиту та отримав і використав для підписання одноразовий ідентифікатор (а.с.17-18).

З наведених доказів слідує, що відповідач здійснив відповідний алгоритм дій, спрямованих на укладення кредитного договору.

Отже, суд доходить до висновку, що 13.05.2018 р. між ТОВ «Аіа Фінанс Груп» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит на умовах, обраних у пропозиції-оферті (заявці) від 13.05.2018 р., з умовами якої був ознайомлений ОСОБА_1 та які акцептував шляхом підписання заявки електронним підписом одноразовим ідентифікатором.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Умови кредитування відповідача вказані в його заявці № 1708779 і є наступними: сума кредиту 4500 грн., граничний строк повернення кредиту 30 днів, проценти 1424 грн. Також, у заявці відповідач вказав свої паспортні дані, місце проживання, номер мобільного телефону, електронну пошту та номер банківського (карткового) рахунку на який позивач мав зарахувати суму кредиту.

13.05.2018 р. ТОВ «Аіа Фінанс Груп» перерахувало відповідачу 4500 грн. на картку, зазначену у заявці (а.с.24).

Згідно із п. 2.10 договору позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити плату за користування кредитом, визначені згідно п. 2.8 договору, в останній день строку користування кредитом (а.с. 8).

Термін для повернення відповідачу кредиту та плати за користування кредитом за договором було встановлено до 12.06.2018 р.

З матеріалів справи слідує, що відповідач у вказаний строк суму кредиту та проценти за користування кредитом не повернув, проте скористався послугою щодо продовження строку користування кредитом, умови якої містяться в розділі IV оферти "угода про відтермінування повернення кредиту" (а.с.12-13).

Згідно п.п. 1-3 розділу IV оферти, у випадку прострочення строків повернення кредиту позичальник має право укласти з кредитором угоду про відтермінування повернення кредиту за умови сплати комісії за відтермінування строку повернення кредиту. Розмір комісії, в залежності від строку відтермінування повернення кредиту та суми кредиту розраховується наступним чином: розрахована на підставі вказаних даних сума комісії округлюється до цілих одиниць у сторону зменшення. Для зручності позичальника, в особистому кабінеті міститься калькулятор розрахунку комісії, який відтворює необхідну суму комісії за весь строк відтермінування, розраховану на підставі вказаних умов договору. Угода про відтермінування повернення кредиту вважається укладеною з моменту надходження на рахунок кредитора суми комісії за весь строк відтермінування з призначенням платежу. В період, з моменту отримання кредитором сплаченої позичальником комісії за весь строк відтермінування і до закінчення строку відтермінування, нарахування процентів за користування Кредитом згідно п. 2.8 або п. 2.11 Договору не здійснюється, неустойка не нараховується.

У період з 12.06.2018 р.по 10.01.2019 р. відповідач неодноразово перераховував ТОВ «Аіа Фінанс Груп» кошти у якості плати за відтермінування строку повернення кредиту, остаточно погоджений сторонами строк повернення кредиту був визначений до 14.01.2019 р. (а.с. 25).

У погоджений сторонами строк повернення кредиту 14.01.2019 р., відповідач кредитні кошти не повернув та процентів не сплатив.

Отже, відповідачем було порушено умови укладеного сторонами кредитного договору.

Згідно наданого позивачем у позовній заяві розрахунку станом на 15.03.2023 р. заборгованість за кредитом становить 4500 грн. та за процентами 1424 грн.

Водночас, суд не може погодитись із вказаними розрахунками, оскільки у позовній заяві та матеріалах справи зазначається, що відповідач 15.02.2019 р. у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором здійснив два платежі на загальну суму 2600 грн. (а.с.3, 25).

Відтак, з урахуванням того, що за п. 2.12.1 оферти, у першу чергу погашаються проценти за користування кредитом, заборгованість відповідача перед позивачем починаючи із 15.02.2019 р. мається лише за тілом кредиту в сумі 3324 грн. (4500+1424-2600).

У відповідності із ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Враховуючи, що 15.02.2019 р. відбулась зміна розміру основної заборгованості, то сума інфляційних втрат становить 1804,27 грн. (за період з 14.01.2019 р. по 15.02.2019 р. виходячи із суми боргу 4500 грн. = 45 грн.; за період з 15.02.2019 р. по 15.03.2023 р. виходячи із суми боргу 3324 грн. = 1759,27 грн.).

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення із відповідача процентів («згідно ст.625 ЦК України та п.2.11 договору»), суд виходить із того, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У п. 30 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.06.2020 року у справі № 922/3578/18 викладено правовий висновок про те, що системний аналіз частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 ЦК України дозволяє дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 ЦК України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05.04.2023 р. по справі № 910/4518/16 у п.п. 95-128, виклала детальні правові висновки щодо нарахування процентів на підставі статті 625 ЦК України та щодо можливості нарахування процентів поза межами стоку кредитування.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним.

Якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

Особливо Велика Палата Верховного Суду (п. 101, 117, 118) звернула й увагу на правову природу процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України, зазначаючи, що вони мають виключно компенсаторний характер і: «… підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, … за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом».

Повертаючись до обставин цієї справи, позивач зазначав, що нібито проценти на які він має право за ч. 2 ст. 625 ЦК України, були визначені сторонами у п. 2.11 доровору.

Пунктом же 2.11 кредитного договору (зворот а.с.8) передбачено «плату за користування кредитом» у вигляді процентної ставки -1,5% за кожен день від суми отриманого кредиту, а не річних від простроченої суми, як передбачено ч. 2 ст.625 ЦК.

Тому ці 1,5% від суми отриманого кредиту за кожен день прострочення не мають нічого спільного із правовою природою процентів, які можуть бути нараховані відповідно до статті 625 ЦК України і підхід до нарахування таких 1,5% від суми отриманого кредиту за кожен день носить явно несправедливих характер, як на це звертала увагу Велика Палата Верховного Суду у п. 118 зазначеної вище постанови.

З огляду на вказане таке нарахування є неправомірним, а тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та безпідставними.

Зважаючи на викладене, суд вирішує частково задовольнити позов в сумі 5128,27 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 3324 грн., інфляційні втрати 1804,27 грн.

Позивач просить стягнути з відповідача на свою корить суму витрат на правничу допомогу в розмірі 10422,10 грн.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надав договір про надання правничої допомоги, акт про надання юридичної допомоги.

Відповідач відзиву не подав і не оспорював розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України належать витрати на професійну правничу допомогу, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позов у справі задовольняється частково на 4,73 %, а тому на користь позивача із відповідача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 492,97 грн. та судовий збір у сумі 126,95 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 19, 85, 263, 265, 274-279 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Аіа Фінанс Груп» (01001, м. Київ, вул. Михайлівська, буд. 15/1 Б, ідентифікаційний код 41184403) 5128 (п`ять тисяч сто двадцять вісім) грн. 27 коп. заборгованості за кредитним договором, 492 (чотириста дев`яносто дві) грн. 97 коп. витрат на професійну правничу допомогу, 126 (сто двадцять шість) грн. 95 коп. судового збору.

В іншій частині вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.О. Колодяжний