ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє у власних інтересах та в інтересах ОСОБА_3

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2019 року в складі судді Горбунової Я. М.

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» Публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк», третя особа: ОСОБА_3 про визнання договорів поруки припиненими, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта банк», Публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк», треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійними договорів кредиту, іпотеки та додаткових угод до них,

в с т а н о в и в:

У вересні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 29 листопада 2006 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала невідновлювальну кредитну лінію на купівлю нерухомості у сумі 40 500 доларів США зі сплатою 13,5% річних та 18,5% комісій на строк до 10 листопада 2031 року.

З метою забезпечення зобов`язань за вказаним кредитним договором цього ж дня з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено окремі договори поруки № 7214/25.1/06-N та № 7214/25.2/06-N.

Також на забезпечення зобов`язань за кредитним договором позичальник передала в іпотеку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 35,1 кв. м, житловою площею 16,9 кв. м.

08 серпня 2011 року між Банком та ОСОБА_6 укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору від 29 листопада 2006 року, відповідно до якого сторони погодили порядок погашення заборгованості у певній послідовності.

08 листопада 2011 року між Банком та ОСОБА_6 укладено додатковий договір № 2 до кредитного договору від 29 листопада 2006 року, відповідно до якого замінена адреса реєстрації боржника, преамбула та розділ «Юридичні реквізити сторін» кредитного договору викладені в новій редакції.

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого ПАТ «Кредитпромбанк» передало (відступило) позивачу права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінило ПАТ «Кредитпромбанк» як кредитора у зобов`язаннях.

Оскільки свої зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_6 не виконувала, тому виникла заборгованість, яка станом на 28 липня 2015 року склала 637523,50 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 539 787,61 грн, заборгованість за відсотками - 97 735,89 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором у розмірі 637 523,50 грн та судові витрати.

26 липня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Кредитпромбанк», треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання недійсними договорів кредиту, іпотеки та додаткових угод, зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що Банк свідомо не надав їй перед укладенням та після укладення кредитного договору в письмовій формі повну інформацію про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, так як у кредитному договорі від 29 листопада 2006 року не наведений графік чергових платежів та не зазначено детального розпису сукупної вартості кредиту, не визначено строку дії кредитного договору та порядку його припинення; не встановлено умови про дострокове розірвання кредитного договору, що не є тотожним з достроковим поверненням кредиту; не укладено договорів на відкриття банківських рахунків та не визначено відповідальності кредитора при порушенні умов договору; не оприлюднена інформація щодо іпотечного кредитування; не встановлено положення про інфляційне застереження та не узгоджено домовленості про розрахунки індексації щодо збереження реальної вартості предмета іпотеки; відсутнє застереження щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення.

Посилаючись на те, що кредитний договір був укладений із застосуванням нечесної підприємницької практики та обману споживача фінансової послуги, ОСОБА_3 просила суд: визнати недійсними кредитний договір від 29 листопада 2006 року та договір іпотеки від 29 листопада 2006 року; виключити з Державного реєстру іпотек реєстрацію вказаного договору іпотеки та додаткову угоду до нього від 04 грудня 2006 року; виключити з Державного реєстру заборон на відчуження майна заборону на відчуження однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

01 грудня 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , звернулись до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк», третя особа - ОСОБА_7 , про визнання договорів поруки припиненими.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що додатковими угодами до кредитного договору від 29 листопада 2006 року змінена черговість погашення заборгованості за кредитом, що збільшило обсяг відповідальності поручителів, на що вони своєї згоди не давали.

Банк отримав право направляти кошти на будь-які рахунки на розсуд банку з метою продажу на міжбанківському валютному ринку за курсом, що склався на день купівлі іноземної валюти, з урахуванням комісії банку, що визначається тарифами банку, при цьому банк самостійно визначає курс продажу національної валюти та порядок погашення грошового еквівалента в іноземній валюті.

Вважали, що це призводить до опосередкованого збільшення проценту за користування кредитом, а саме нових обтяжливих умов відповідальності поручителів, що не було з ними узгоджено під час укладання договорів поруки.

Крім того, введені додаткові рахунки за номерами НОМЕР_1 , НОМЕР_2 та відповідно додаткові платежі (комісії) за обслуговування цих рахунків, що також є додатковим фінансовим навантаженням, яке збільшує загальний обсяг відповідальності поручителів.

Посилаючись на вказані обставини, просили суд визнати припиненими договори поруки від 29 листопада 2006 року № 7214/25.1/06-N та № 7214/25.2/06-N.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 січня 2016 року, позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 637 523,50 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задоволено, заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 січня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2019 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 29 листопада 2006 року № 67214/25/06-Nу розмірі 637 523,50 грн та на користь держави судовий збір у розмірі 9 563,00 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та позову ОСОБА_7 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зобов`язання за кредитним договором від 29 листопада 2006 року належним чином не виконані, тому кредитна заборгованість підлягає стягненню з поручителів боржника, враховуючи положення статті 554 ЦК України в редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2478-VІІІ, відповідно до яких особи, які за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , а також позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню у зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які у діють власних інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» та задоволення позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що у ПАТ «Дельта Банк» було відсутнє право на укладення 26 червня 2013 року договору купівлі-продажу прав вимоги до фізичної особи, яка не є суб`єктом господарювання, оскільки кошти були надані ОСОБА_3 для задоволення власних споживчих потреб, не пов`язаних зі здійсненням підприємницької діяльності.

Таким чином, на час укладення договору факторингу від 26.06.2013 між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» про набуття останнім прав вимоги з кредитним договором, було дійсним розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 3231 від 03.04.2009, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.04.2009 за № 0373/16389 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», а тому у ПАТ «Дельта Банк» було відсутнє право на придбання права відступної вимоги до фізичної особи ОСОБА_3 , яка не є суб`єктом господарювання.

Отже, договір купівлі-продажу прав вимоги від 26 червня 2013 року є недійсним, оскільки на час його укладення суперечив актам цивільного законодавства. Однак, в рішенні суд першої інстанції цих доводів, які містилися в запереченнях від 23 жовтня 2017 року та 27 лютого 2018 року, не навів.

Вказують, що кредитні кошти за договором були надані в національній валюті України - гривні, а тому згідно частини першої статті 1049 ЦК України погашений він повинен бути у гривні з урахуванням плати за користування кредитними коштами за процентною ставкою 13,5%, зазначеною в Кредитному договорі.

Вважають, що наданий суду першої інстанції розрахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29 листопада 2006 року № 7214/25/06-N свідчить, що станом на травень 2014 року кредит був погашеним, при цьому фактична переплата становить 4 829,83 грн.

Вважають, що суд дійшов помилкового висновку, що розрахунок відповідачів є необґрунтованим та не підтверджений належними доказами, відзначивши при цьому обґрунтованість розрахунку Банку.

Вказують, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, оскільки він ґрунтується на порушеннях законодавства, які були допущені перед укладанням та на момент укладення кредитного договору.

Підставою для відмови у визнанні недійсним кредитного договору не може бути факт зазначений в рішенні суду, що ОСОБА_3 певний час в подальшому виконувала його умови, оскільки дії на етапі виконання правочину не мають значення для визнання його недійсним, а лише для визначення наслідків його недійсності.

Перед укладенням договору Банк ввів позичальника в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину тим, що приховав від позичальника та не надав інформацію щодо умов кредитування, яку повинен був надати.

Наголошують, що до кредитних правовідносин за кредитним договором підлягає застосуванню Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» щодо необхідності та обов`язки зазначення кредитодавцем саме в кредитному договорі основних економічних та правових вимог виникнення іпотечного боргу, ще до укладення іпотечного договору шляхом оприлюднення таких відомостей у письмовій формі.

Невиконання Банком вимог закону про належне повідомлення про умови кредитування свідчить про прямий умисел Банку в перешкоджанні належній оцінці ОСОБА_3 загальної вартості кредиту та інфляційним ризикам як чинників формування її внутрішньої волі на укладення кредитного договору, що має істотне значення.

Тому вважають, ВАТ «Кредитпромбанк» перед та під час укладення кредитного договору застосував нечесну підприємницьку практику, а тому такий правочин є недійсним.

Крім того, наявність дозволу на операції з валютними цінностями на валютному ринку України, який мав ВАТ «Кредитпромбанк» станом на 29.11.2006, не являється дозволом для здійснення кредитних операцій з валютними цінностями на кредитному ринку України.

Обґрунтування відмови у задоволенні зустрічного позову тим, що збільшення обсягу відповідальності може відбутись тільки внаслідок збільшення суми кредиту, процентної ставки, періоду нарахування процентів, зміни кінцевого строку повернення кредиту вважають незаконним, оскільки чинним законодавством такий виключний перелік не встановлений.

Постановою Харківського апеляційного суду від 29 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які у діють власних інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , задоволено частково. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2019 року в частині стягнення заборгованості з поручителів змінено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 29 листопада 2006 року № 67214/25/06-N у розмірі 637 523,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 29 листопада 2006 року № 67214/25/06-N у розмірі 637 523,50 грн.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного суду від 29 січня 2020 року в частині позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 січня 2020 року в частині позову ОСОБА_3 до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Кредитпромбанк», треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання недійними договорів кредиту, іпотеки та додаткових угод, зустрічного позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Кредитпромбанк», третя особа - ОСОБА_3 , про визнання договорів поруки припиненими залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 07 липня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про виправлення описки у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року.

26 липня 2021 року справа надійшла з Верховного Суду для розгляду до Харківського апеляційного суду.

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 25.03.2022 № 14/0/9-22 відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено територіальну підсудність судових справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

За правилами частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що 29 листопада 2006 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_7 укладено кредитний договір № 7214/25/06-N, за умовами якого ВАТ «Кредитпромбанк», реорганізоване в ПАТ «Кредитпромбанк», надало ОСОБА_3 кредит у розмірі 40 500,00 доларів США на купівлю нерухомості зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,5% річних та комісії у розмірі 18,5% строком до 10 листопада 2031 року.

Цього ж дня з метою забезпечення зобов`язань за вказаним кредитним договором укладено договори поруки № 7214/25.1/06-N та № 7214/25.2/06-N, згідно з якими ОСОБА_4 та ОСОБА_5 поручилися перед ПАТ «Кредитпромбанк» за виконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором, якими встановлений обов`язок поручителів відповідати солідарно перед кредитором за невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі.

Також на забезпечення зобов`язань за кредитним договором позичальник передала в іпотеку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 35,1 кв. м, житловою площею 16,9 кв. м.

08 серпня 2011 року між Банком та ОСОБА_7 укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору від 29 листопада 2006 року, відповідно до умов якого сторони погодили порядок погашення заборгованості згідно графіку.

08 листопада 2011 року між банком та ОСОБА_7 укладено додатковий договір № 2 до кредитного договору від 29 листопада 2006 року, відповідно до умов якого замінена адреса реєстрації боржника, преамбула та розділ «Юридичні реквізити сторін» кредитного договору викладені в новій редакції.

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого ПАТ «Кредитпромбанк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінило ПАТ «Кредитпромбанк» як кредитора у зобов`язаннях, зокрема, за кредитним договором, укладеним 29 листопада 2006 року з ОСОБА_7 , та за договорами, укладеними на його забезпечення.

Своїх зобов`язань за кредитним договором боржник не виконала, допустила заборгованість перед банком, яка станом на 28 липня 2015 року склала 637 523,50 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 539 787,61 грн, заборгованість за відсотками - 97 735,89 грн.

Задовольняючи позов ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції виходив із того, що зобов`язання за кредитним договором від 29 листопада 2006 року позичальником належним чином не виконані, тому з поручителів підлягає стягненню солідарно сума заборгованості за договором.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статей 525 та 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Згідно зі статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (частина перша статті 543 ЦК України).

Статтею 559 ЦК України встановлено умови, за яких порука припиняється.

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із припиненням забезпеченого нею зобов`язання (частина перша статті 559 ЦК України).

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України, у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Умовами укладених між сторонами договорів поруки (пункти 3.1., 3.2.) встановлено, що вони діють до повного погашення позичальником та/або поручителем заборгованості за кредитним договором. Продовження строку виконання зобов`язань за кредитним договором означає автоматичне (без підписання додаткової угоди) продовження строку дії договорів поруки.

Оскільки умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України, до спірних правовідносин має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього Кодексу щодо припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11).

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

У пункті 4.1.1. кредитного договору від 29 листопада 2006 року та пункті 2 додаткового договору № 1 від 08 серпня 2011 року встановлено обов`язок позичальника частково погашати кредит та сплачувати проценти шляхом внесення щомісячних платежів відповідно до встановленого графіку.

Таким чином, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимоги до поручителів про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити щомісячно, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

З матеріалів справи вбачається, що з травня 2014 року позичальник ОСОБА_8 свої зобов`язання за кредитним договором не виконувала та на час пред`явлення позивачем вимоги до її поручителів - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 28 серпня 2015 року щодо щомісячних зобов`язань боржника, які виникли до 28 лютого 2015 року, в сумі 1 159,60 доларів США простроченої заборгованості за кредитом та 3 062,94 доларів США процентів (а. с. 231-233, т. 6) порука відповідачів припинилася.

Крім того, 12 лютого 2019 року позивач, як іпотекодержатель належного боржникові нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_2 задовольнив свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, набувши вказану квартиру у власність за ціною 557 347 грн, встановленою Звітом № про оцінку ринкової вартості об`єктів нерухомого майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності ПП «ТА-Експерт-Сервіс» (сертифікат № 268/18 від 26.03.2018), внаслідок чого заборгованість боржника за кредитним договором № 7214/25/06-N від 29.11.2006 зменшилась на вказану суму.

Таким чином, обґрунтованими є вимоги позивача до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором № 7214/25/06-N від 29.11.2006, яка не була погашена боржником, в межах дії поруки, внаслідок чого оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні зі зменшенням суми стягнення.

В іншій частині рішення суду першої інстанції доводами апеляційної скарги в частині, що переглядається апеляційним судом, не спростовуються.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє у власних інтересах та в інтересах ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2019 року змінити, зменшивши суму заборгованості за кредитним договором від 29 листопада 2006 року № 67214/25/06-Nу, яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Дельта Банк» з 637523,50 грн до 80 176,50 грн.

В іншій частині рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна