Справа № 191/2910/21
Провадження № 2/191/952/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Прижигалінської Т.В.

за участю секретаря Силкіної О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове в режимі відеоконференції в загальному порядку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , до АТ «Українська залізниця» про стягнення належних сум за затримку розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача ОСОБА_2 звернувся до суду, в інтересах ОСОБА_1 з позовною заявою до АТ «Українська залізниця» про стягнення належних сум за затримку розрахунку при звільненні, яку в подальшому уточнив. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, щоОСОБА_1 свою трудову діяльність розпочав з 01.09.1989 року і працював до 01.04.2020 року, пройшовши шлях від помічника машиніста електровоза до машиніств-інструктора по навчанню локомотивних бригад в структурному підрозділі Синельниківського локомотивного депо Регіональної філії «Придніпровська залізниця». За багаторічну та добросовісну працю був відзначений преміальними винагородами , грамотою керівництва та інші заохочення. 23.10.2019 року начальник депо ОСОБА_3 видав наказ №64/с «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників депо» - оголошено догану машиністу-інструктору ОСОБА_1 . Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31.03.2020 року наказ №64/с від 23 жовтня 2019 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників депо» в частині щодо оголошення догани машиністу-інструктору ОСОБА_1 , скасовано. 01.04.2020 року він звільнився за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по вислузі років за ст. 38 КЗпП України (наказ №79/ос від 01.04.2020 року). У цей день відповідач не виплатив йому належних сум у строк, передбачений ст. 116 КЗпП України. Виплати здійснив із затримкою - 05.08.2021 року, зокрема: у квітні 2020 року - 85 424, 41 грн.; у травні 2020 року - 86, 20 грн.; у липні 2021 року - 2 634, 84 грн. Тобто статочний розрахунок було здійснено 05.08.2021 року і відповідно до ст. 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки, а сам з 01.04.2020 року по 05.08.2021 року. Сума середньоденного заробітку ОСОБА_1 складає 1019, 72 грн.. кількість робочих днів, належних оплаті за час затримки розрахунку при звільненні складає 722 робочих днів, відтак сума середньої заробітної плати за цей період становить 722 х 1019, 72 = 736 237, 84 грн.

Окрім того, підприємства, установи та організації всіх форм власності мають компенсувати громадянам втрату частини доходів у зв`язку з їх несвоєчасною виплатою. Компенсація провадиться відповідно до закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 р. та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.01 р. № 159. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу та становить 46 067, 89 грн.

Просить суд стягнути з Акціонерне товариство «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час затримки розрахунку за період з 01.04.2020 року до дня винесення рішення, розмір якого визначає суд (п. 8 Постанови КМУ від 08.02.1995 року №100), 46 067 гривень 89 коп. - сума компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати зарплати, а також судові витрати в розмірі 17 273,67 грн., які складаються з : 10 000 гривень - сума витрат на правничу допомогу; 4150 грн. 26 коп. - сума сплаченого судового збору; 3 123, 41 грн. - попередньо визначена сума судових витрат, пов`язаних з явкою до суду.

17.11.2021 року на адресу суду від представника відповідач надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відзив обґрунтовує тим, що 01.04.2020 року машиніст-інструктор по навчанню локомотивних бригад в структурному підрозділі Синельниківскього локомотивного депо Регіональної філії «Придніпровської залізниці» АТ «Українська залізниця» ОСОБА_1 був звільнений за власним бажанням у зв`язку з його виходом на пенсію по вислузі років. У зв`язку з чим підприємство провело повний розрахунок з ОСОБА_1 . Сума в розмірі 2684, 83 грн. виплачена ОСОБА_1 в липні 2021 року, це була премія у розмірі 20% посадового окладу за жовтень 2019 року, після скасування наказу №64/с про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності. Крім того зазначає, що позивач пропустив трьохмісячний строк пред`явлення зазначеного позову до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Пояснив, що виплати у квітні, травні 2020 року та липні 2021 року відповідач повинен був здійснити в день його звільнення, тобто 01.04.2020 року.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити з урахуванням пояснень викладених у відзиві.

Суд, вислухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року за № 3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст. 15 ЦК України).

Право громадян на працю та на її оплату забезпечується державою.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

З копії трудової книжки позивача ОСОБА_1 встановлено, що наказом структурного підрозділу Синельниківського локомотивного депо Регіональної філії «Придніпровської залізниці» АТ «Українська залізниця» №79/ос від 01.04.2020 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по вислузі років, згідно ст.38 КЗпП України.

З доданої до позову виписки з карткового рахунку ОСОБА_1 вбачається, що відповідачем було перераховано на картковий рахунок позивача грошові кошти, а саме: у квітні 2020 року - 85 424, 41 грн.; у травні 2020 року - 86, 20 грн.; 05.08.2021 року - 2 634, 84 грн.

Судом встановлено порушення прав позивача щодо невиплати йому середнього заробітку за весь час затримки з дня звільнення по день фактичного розрахунку, а саме, з 01.04.2020 року по 05.06.2020 року. Але, відповідачем у відзиві зазначено про застосування тримісячного строку позовної давності для пред`явлення даного позову. У зв`язку з цим суд дійшов наступного висновку.

Середній заробіток не є заробітною платою. Про це зазначив КЦС ВС у постановах від 21.04.2021 р. у справі №461/1303/19, від 10.10.2019 у справі № 369/10046/18, від

10.10.2019 522/13736/15.

Оскільки позивач звільнився, трудові відносини наразі відсутні. У зв`язку з цим виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь звільненого працівника, не можуть вважатися заробітною платою та платою за виконану роботу. Отже, середній заробіток за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою в розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці».

Тобто стягнення середнього заробітку є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, а строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення таких виплат обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (частина перша ст. 233 КЗпП).

Отже, стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Оскільки в день звільнення позивача (01.04.2020 року) йому не було виплачено премії за фактично відпрацьований час за жовтень 2019 року в розмірі 2634 грн. 83 коп. з підстав існуючого наказу № 64/С від 23.10.2019 року «Про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності з оголошенням догани», то з боку роботодавця відсутня відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП, в частині невиплати премії при звільненні. Дана премія була виплачена позивачеві лише 05.08.2021 року, що підтверджується випискою по картковому рахунку (а. с. 9-10), оскільки зазначений наказ був скасований рішенням Синельниківського міськрайонного суду від 09.09.2020 року, залишеного без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 01.04.2021 року. За таких обставин останнім днем фактичного розрахунку з позивачем необхідно вважати не 05.08.2021 року, а 05.06.2020 року, що підтверджується випискою по картковому рахунку (а. с. 12), та з цього часу позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав відповідачем щодо невиплати йому середнього заробітку за весь час затримки з дня звільнення по день фактичного розрахунку. До суду позивач з даним позовом звернувся 06.09.2021 року, тобто з пропуском тримісячного строку позовної давності, встановленого ст. 233 КЗпП. Оскільки позовна вимога про стягнення суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати зарплати в розмірі 46 067 грн. 89 коп. заявлена за період затримки розрахунку при звільненні, то також наявні підстави для застосування тримісячного строку позовної давності.

Таким чином, в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 141, 259, 261, 265, 273, 274-279, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , до АТ «Українська залізниця» про стягнення належних сум за затримку розрахунку при звільненні, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне судове рішення складено 14.04.2023 року.

Суддя Т. В. Прижигалінська