Справа № 569/7160/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Гордійчук І.О.,

секретар судових засідань Баланович М.В.

за участі представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області, про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про стягнення з ГУ Держгеокадастру у Рівненській області на свою користь моральної шкоди в розмірі 45000 грн.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26.04.2022 у справі № 460/16/22, позов ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинення певних дій задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області щодо ненадання ОСОБА_2 відповіді на запит від 03.11.2021 про отримання публічної інформації у строк, встановлений Законом України Про доступ до публічної інформації. Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області надати ОСОБА_2 відповідь на запит про отримання публічної інформації від 03.11.2021 відповідно до Закону України Про доступ до публічної інформації. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Протиправними діями відповідача, їй була завдана моральна шкода, яка полягає у стражданні та приниженні, яких вона зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення її прав з боку суб`єкта владних повноважень викликало у неї негативні емоції, внаслідок чого погане самопочуття, пригнічений настрій.

Розмір моральної шкоди підтверджується тим, що завдана шкода спричинила у позивача негативні переживання, стан постійної психоемоційної напруги, важкість виконання повсякденних обов`язків, тимчасову відірваність від активного суспільно-політичного життя громади міста, знижений і нестійкий настрій, нервозність, дратівливість, порушення сну, гіпертонічні кризи, побоювання про майбутній стан здоров`я.

Також, завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях та приниженні честі та гідності з тих підстав, що їй довелося присвятити багато свого часу, творчої енергії та сил на захист порушеного права. Позивачу притаманні особливо розвинуте емоційне сприйняття дійсності та почуття справедливості, а тому нехтування відповідачем під час здійснення розгляду запиту порушило законні права, сприймалося нею, як прояв образи з боку відповідача, що призвело до сильного психологічного дискомфорту, погіршення самочуття, емоційного хвилювання. Моральні страждання підсилювались також, тим, що позивач являється інвалідом ІІ групи.

Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінює в 45000 грн.

Представник відповідача 09.05.2023 подав до суду відзив на позов.

Проти задоволення позову заперечує. Свої заперечення мотивує тим, що ОСОБА_2 03.11.2021 звернулася до Головного управління із запитом про надання публічної інформації. Головне управління отримало вказаний запит 09.11.2021, що підтверджується вхідним номером.

Даний запит стосувався надання інформації про наявність на території Рівненського району Рівненської області вільних земельних ділянок, для садівництва і городництва.

Головним управлінням було надано позивачу відповідь від 11.20.21 за №ПІ-167/0-158/0/63-21.

Рішенням суду по справі №460/16/22 від 18.01.2022, задоволено позов ОСОБА_2 лише з тої підстави, що Головним управлінням не було надано доказів надіслання та вручення відповіді на запит про надання публічної інформації, яка встановлена Законом України Про доступ до публічної інформації. Порушення Головного управління було лише в неналежному направлені відповіді на запит ОСОБА_2 .

Головне управління, вважає, що сама по собі наявність судового рішення про визнання протиправною бездіяльності Головного управління не може бути підставою для задоволення позову, оскільки даним рішенням не встановлюється безумовна доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності заподіяння моральної шкоди.

Також, позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому або членам його сім`ї душевних страждань протиправною бездіяльністю відповідача у справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я та настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що стали наслідком протиправної бездіяльності відповідача, передбачених ч.2 ст.23 ЦК України, а також яким чином неотримання інформації від Головного управління вплинуло на його життя, здоров`я тощо. Позивачем не наведено у позовній заяві жодного доказу спричинення йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між встановленим порушенням та заявленою моральною шкодою в розмірі 50 000 грн.

Окрім того, представник відповідача зазначає, що позовну вимогу щодо стягнення моральної шкоди з державного органу чи органу місцевого самоврядування ОСОБА_2 заявляє систематично, що може свідчити про зловживання своїми законними правами позивачем.

Ухвалою суду від 25.04.2023 відкрито провадження по справі.

Позивач у судове засідання не з`явилася. У заяві від 26.04.2023 просила проводити розгляд справи без її участі. Позовну заяву підтримала у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав та мотивів наведених у відзиві на позов.

Суд заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 03.11.2021 ОСОБА_2 звернулася до ГУ Держгеокадастру у Рівненській області із запитом про надання публічної інформації щодо наявності на території Рівненського району Рівненської області вільних земельних ділянок для садівництва і городництва з місцями їх розташуваннями. Відповідь просила надіслати за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідь на запит ОСОБА_2 про надання публічної інформації зареєстрована за №ПІ-157/0-158/0/63-21 від 11.11.2021 з використанням системи електронного документообігу «Автоматизована система управління документами «ДОК ПРОФ 3»

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26.04.2022 року у справі №460/16/22 позов ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області щодо ненадання ОСОБА_2 відповіді на запит від 03.11.2021 про отримання публічної інформації у строк, встановлений Законом України Про доступ до публічної інформації.

Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області надати ОСОБА_2 відповідь на запит про отримання публічної інформації від 03.11.2021 відповідно до Закону України Про доступ до публічної інформації. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Згідно ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У ст. 40 Конституції визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до вимог ст. 3, 56 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 302 ЦК України визначено, що право на інформацію належить до особистих немайнових прав особи.

Закон України «Про інформацію» визначає, що кожен має право на вільне одержання, використання, поширення, зберігання та захист інформації, необхідної для реалізації своїх прав свобод і законних інтересів.

Відповідно до ст. 1 цього Закону інформація це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Стаття 2 вказаного Закону України визначає, що основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

Згідно із ст. 31 Закону України «Про інформацію» у разі, якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Статтею 22 зазначеного Закону України встановлено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту.

У ч. 2 ст. 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що особи на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку визначеному законом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (ЄСПЛ, справи «Рисовський проти України», № 29979, пункти 86, 89, рішення від 20 жовтня 2011 року, «Антоненков та інші проти України», № 14183/02, пункт 71, рішення від 22 листопада 2005 року).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У п. 4, 5 цієї Постанови Пленуму ВСУ також визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 згаданої Постанови Пленуму ВСУ розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У ст. 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Суд звертає увагу, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26.04.2022 року у справі №460/16/22 встановлено, що відповідь Головного управління була направлена неналежним чином, у зв`язку із чим не було надано належних доказів надіслання чи вручення листа №111-167/0-158/0/63-21 від 11.11.2021.

Звідси суд констатує, що відповідач внаслідок винної протиправної бездіяльності не вжив належних заходів для своєчасного отримання позивачем витребуваної ним інформації, чим заподіяв моральну шкоду позивачеві, що полягала у виникненні у позивача моральних страждань у вигляді психологічного напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок дій відповідача, незважаючи на відсутність значних та вагомих наслідків.

Разом з тим, цивільне законодавство ґрунтується на презумпції протиправності поведінки, яка призвела до шкоди, виходячи з принципу генерального делікту: спричинення шкоди особі або майну слід розглядати як протиправне, якщо законом не встановлено інше.

Щодо змісту причинного зв`язку, то він полягає у тому, що вчинена неправомірна бездіяльність та/або дія є головною причиною, яка призвела до завдання моральної шкоди.

Вина є суб`єктивним елементом. Тут діє презумпція заподіювача шкоди (за аналогією майнової шкоди).

Ця презумпція полягає не у звільненні позивача від доведення вини заподіювача шкоди, а лише розподіляє обов`язки з доказування. Тому позивач може це доводити, але не зобов`язаний. Відсутність вини повинен довести відповідач.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди визначає суд залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди визначає суд залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

З огляду на обставини справи, беручи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який вказаний позивачем у розмірі 45000 тис. гривень є завищеним. Розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу.

Враховуючи викладене, а також виходячи із засад розумності та справедливості, законності, суд оцінює моральну шкоду заподіяну відповідачем позивачеві у 1000 грн. та вважає, що грошова сума у розмірі 1000 грн. є відповідною і достатньою грошовою компенсацією, а також належною сатисфакцією за завдану відповідачем моральної шкоди позивачу.

Суд констатує, що відповідач в особі його керівництва та представника не надали жодних належних і допустимих доказів на спростування позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, зокрема щодо факту її заподіяння позивачеві внаслідок вчинення відповідачем протиправної бездіяльності.

При цьому позивач не подав суду належні і допустимі докази на підтвердження запропонованого ним розміру моральної шкоди у 45000 тис. грн.

Суд також врахував правові позиції Верховного Суду, висловленої у постанові ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі за № 752/17832/14-ц, та Полтавського апеляційного суду висловленої у постанові від 16 листопада 2021 року у справі за № 524/2107/21, а саме, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно зі ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Отже за наведених обставин, враховуючи відсутність факту настання тяжких наслідків для позивача внаслідок несвоєчасного надання відповідачем відповіді позивачеві, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову. Необхідно стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000,00 грн.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд враховує, що сторони у справі не заявляли про понесення ними жодних судових витрат, що позивач звільнений від сплати судового збору як учасник бойових дій у відповідності до ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

У відповідності ст..141 ЦПК України, п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1073 грн., тобто за мінімальною ставкою станом на день подання позову при поданні фізичними особами позовів майнового характеру або коли позови мають грошове обчислення.

Керуючись ст.ст.10,12,81,89,258-259,263-265,268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області, про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 (одна тисяча) грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області судовий збір у прибуток держави у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області, місцезнаходження: вул.Симона Петлюри, 37, м. Рівне, Рівненської обл., 33013, Код .

Повний текст судового рішення складено 23.05.2023 року.

Суддя І.О.Гордійчук