Справа № 712/3448/23
Провадження № 2/712/1643/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 травня 2023 року м. Черкаси
Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді Романенко В.А.
за участю секретаря Скринник А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Черкаси, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Главшляхбуд» в особі директора Орлінського Дениса Володимировича, третя особа: розпорядник майна товариства з обмеженою відповідальністю «Главшляхбуд» Вегера Андрій Анатолійович, про визнання припиненими трудові відносини, -
На даний час, підприємство ТОВ «Главшляхбуд» не займається та не опікується своїм підприємством, а також підприємство не виконує поставлені економічні завдання. Внаслідок чого, вона, ОСОБА_1 , втратила матеріальну (економічну) та будь-яку іншу зацікавленість у перебуванні на посаді головного бухгалтера у ТОВ «Главшляхбуд».
Крім того, належного зв`язку із директором ТОВ «Главшляхбуд» немає, що є перешкодою у вільному (прямому) звільненні з посади головного бухгалтера за власним бажанням (відповідно до ст. 38 частини 3 Кодексу законів про працю), та немає доступу до офісного приміщення, що є причиною звернення до суду.
Це право ОСОБА_1 , як найманого працівника закріплене Кодексом законів про працю. Відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю - працівник має право розірвати трудовий договір, укладенийна невизначений строк, попередивши про це директора або уповноважений ним орган письмово.
Припинення повноважень ОСОБА_1 , як головного бухгалтера ТОВ «Главшляхбуд», у зв`язку з відсутністю доходів (заробітної плати) від перебування на відповідній посаді та незадовільного матеріального стану з «05» грудня 2022 року.
Позивач, ОСОБА_1 , було подано директору ТОВ «Главшляхбуд», ОСОБА_2 , заяву про звільнення та вручено її через відділ кадрів товариства, про що свідчить відмітка та підпис на заяві. Крім того, ОСОБА_1 надіслала заяву з відміткою відділу кадрів на електронну поштову адресу директора ТОВ «Главшляхбуд» за номером телефону директора ОСОБА_2 у застосунку «VIBER», про що свідчать відповідні роздруківки.
Чим було виявлено бажання про припинення трудової діяльності та зміни місця роботи.
Кодекс законів про працю встановлює загальні вимоги до порядку розірвання трудових відносин, які не повинні погіршувати стан найманого працівника порівняно з тим обсягом гарантій, наданих йому трудовим законодавством. Тобто будь який найманий працівник завжди може скористатися ст. 38 КзпП частиною 3 і ініціювати розірвання трудового договору за власним бажанням. За змістом положень ст. 38 Кзпп, ст. 145 Цивільного кодексу України, ст. 58, 60, 62 Закону України «Про господарські товариства» право працівника на звільнення за власним бажанням кореспондує обов`язок директора товариства розглянути заяву головного бухгалтера про звільнення.
Директор, ОСОБА_2 , заяву про звільнення головного бухгалтера ТОВ «Главшляхбуд», ОСОБА_1 , проігнорував та не розглянув по суті заяву позивача про звільнення протягом передбачених законодавством строків, не виконавши покладених на нього Статутом обов`язків.
З огляду на викладене, своєю бездіяльністю, яка виразилася у не розгляді та не вжиті заходів для прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 в межах статутної діяльності Товариства, ТОВ «Главшляхбуд» були порушені трудові права позивача, ОСОБА_1 , зокрема, її право бути звільненою із займаної посади за власним бажанням та право на вільне обрання місця роботи на власний розсуд. Крім цього, не внесення відповідачем директором ТОВ «Главшляхбуд» ОСОБА_2 відповідних змін про звільнення з посади головного бухгалтера ОСОБА_1 до Єдиного державного реєстру, до ДПІ м. Черкаси та Державної служби статистики свідчать про те, що відповідач директор ТОВ «Главшляхбуд» ОСОБА_2 не визнає припинення трудових відносин з позивачем ОСОБА_1 та продовжує вважати її головним бухгалтером Товариства.
Не звільнення з посади головного бухгалтера товариства директором зберігає ризики притягнення її, як головного бухгалтера, до відповідальності у разі неподання або неналежного подання товариством документів (звітів тощо) передбачених законодавством до органів державної влади, зокрема до Державної податкової інспекції у м. Черкаси.
Таким чином, на думку позивача, ОСОБА_1 , її право на звільнення з роботи за ініціативою працівника, передбачене ч. 3 ст. 38 КЗПП, та право щодо вільного вибору праці було порушено.
Отже, на сьогодні, склалася ситуація, коли працівник подав заяву про звільнення за власним бажання, а роботодавець шляхом бездіяльності не звільняє працівника з посади - яка виражена у не видачі наказу про звільнення працівника.
Судові витрати розподілити у відповідності до ст. 141 ЦПК України на користь позивача, ОСОБА_1 .
Позивач в судове засідання не з`явилася, скерувала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити в повному обсязі.
Представник товариства з обмеженою відповідальністю «Главшляхбуд» в особі директора Орлінського Дениса Володимировича, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався. Відзив на позовну заяву не надано.
Розпорядник майна товариства з обмеженою відповідальністю «Главшляхбуд» Вегера Андрій Анатолійович в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався.
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, не подано відзиву на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК).
Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 12 травня 2015 року відповідно до наказу № 2-К ТОВ «Главшляхбуд» ОСОБА_1 прийнято на посаду головного бухгалтера ТОВ «Главшляхбуд», що підтверджується записом в трудовій книжці.
Позивачем, ОСОБА_1 , 03.12.2022 року було подано директору ТОВ «Главшляхбуд», ОСОБА_2 , заяву про звільнення та вручено її через відділ кадрів товариства, про що свідчить відмітка та підпис на заяві.
Крім того, ОСОБА_1 надіслала заяву з відміткою відділу кадрів на електронну поштову адресу директора ТОВ «Главшляхбуд» за номером телефону директора ОСОБА_2 у застосунку «VIBER», про що свідчать відповідні роздруківки.
Позивачем було виявлено бажання про припинення трудової діяльності та зміни місця роботи.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Статтею 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Припинення трудового договору може мати місце лише з підстав, передбачених законодавством.
Відповідно до часини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
У частині другій статті 22 КЗпП України встановлено, що відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.
Підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника, відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України.
Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.
Відповідно до трудового законодавства України будь-який працівник, має право звільнитися за власним бажанням.
Законодавством України визначено право особи вільно обирати собі місце роботи та припиняти трудові відносини за власним бажанням, будь-яких обмежень не допускається, оскільки це порушує невід`ємне право особи на вільний вибір праці.
У ході судового розгляду встановлено, що позивач вчинив, передбачені статтею 38 КЗпП України дії, необхідні для припинення трудових відносин, однак трудові відносини розірвано не було. Тобто існує порушення права позивача на припинення трудових відносин.
Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України.
За встановлених у справі обставин положення закону щодо письмового попередження власника про бажання працівника звільнитись нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає.
Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить суд визнати свої трудові відносини як працівника з відповідачем припиненими. Тобто, пред`явлення позову по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин між позивачем та відповідачем оскільки в позасудовому порядку позивач позбавлений можливості скористатися своїм правом на звільнення за власним бажанням.
Уповноважений на звільнення директор ТОВ «Главшлязбуд» проігнорував повідомлення позивача про її звільнення і не розглянув по суті заяву позивача про звільнення протягом передбачених законодавством строків, не виконав покладених на нього обов`язків. З огляду на викладене, своєю бездіяльністю, яка виразилася в не розгляді та не вжитті заходів для прийняття рішення про звільнення позивача в межах статутної діяльності товариства відповідачем були порушені трудові права позивача, зокрема його право бути звільненим із займаної посади за власним бажанням, та право на вільне обрання місця для його реалізації.
Встановлені судом обставини свідчать про те, що на теперішній час трудові відносини між сторонами фактично припинені 05 грудня 2022 року, однак процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана, тому, враховуючи ті обставини, що трудові обов`язки ОСОБА_1 припинила з відповідачем 05 грудня 2022 року, що підтверджується поданою заявою, повідомленням, однак відповідачем не прийнято рішення відповідно до вимог діючого трудового законодавства у встановленні строки відомості до ЄДР не внесені що вбачає не припинення трудових відносин з відповідачем. А тому з вказаних підстав позовні вимоги ОСОБА_1 про припинення трудових відносин підлягає задоволенню.
Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Тобто, вказані принципи щодо обов`язковості доведення тих чи інших обставин є обов`язковими при з`ясуванні обставин справи по суті.
Керуючись ст. ст. 21, 24, 36, 38 КЗпП України ст. ст. 12, 81, 89, 141, 229, 258, 263-265, 280 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Главшляхбуд» в особі директора Орлінського Дениса Володимировича, третя особа: розпорядник майна товариства з обмеженою відповідальністю «Главшляхбуд» Вегера Андрій Анатолійович, про визнання припиненими трудові відносини, задовольнити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Головуючий: В.А. Романенко

Повний текст рішення виготовлено 31 травня 2023 року