Справа № 303/2661/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 травня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого Джуги С.Д.

суддів Фазикош Г.В., Мацунича М.В.

з участю секретаря судового засідання: Сливки С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 березня 2022 року у складі судді Гутій О.В., у справі за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Ковач Наталія Олексіївна про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, скасування державної реєстрації права власності та усунення від права на спадкування,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Ковач Наталія Олексіївна про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

Позов мотивовано тим, що позивач ОСОБА_3 являється донькою ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Її батьки померли, що підтверджується відповідними свідоцтвами про смерть. За своє життя її батьки, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 побудували житловий будинок АДРЕСА_1 . Право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 було зареєстроване тільки за її батьком ОСОБА_9 . Даний факт був обумовлений тим, що правовстановлюючі та дозвільні документи на будівництво даного будинку були видані на ім`я батька ОСОБА_9 .

Зазначає, що її батьки перебували у фактичних шлюбних відносинах приблизно з 1952 року, проживали однією сім`єю, вели спільне господарство. Даний факт підтверджується тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_4 . В подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася донька - ОСОБА_11 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився другий син - ОСОБА_7 .

05 червня 1953 року між її батьком ОСОБА_9 та комунальним відділом виконавчого комітету Мукачівської міської ради на підставі рішення Мукачівської міської ради №107 від 21 березня 1953 року було укладено Договір на право побудови будинку і безстрокового користування земельною ділянкою. Згідно даного договору ОСОБА_9 було відведено земельну ділянку, загальною площею 0,06 га для індивідуального будівництва житлового будинку.

В подальшому, 28 липня 1957 року її батьки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зареєстрували шлюб, що підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 23.03.2021 року №0.

В 1960 році батьки розпочали спільне будівництво на відведеній їм земельній ділянці по АДРЕСА_1 житлового будинку. З того часу і до дня своєї смерті батьки проживали в даному житловому будинку, продовжуючи поступову розбудову свого домоволодіння.

21 травня 1971 року житловий будинок АДРЕСА_1 був зданий в експлуатацію. Рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 21 травня 1971 року №122 був затверджений акт прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 03 травня 1971 року. Право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 було зареєстроване 15 липня 1971 року. Батьки під час свого шлюбу за спільні кошти та власними силами збудували житловий будинок АДРЕСА_1 , а тому такий є їх спільним майном подружжя.

Після смерті батьків ОСОБА_9 (помер ІНФОРМАЦІЯ_4 ) та ОСОБА_10 (померла ІНФОРМАЦІЯ_4 ) відкрилася спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок АДРЕСА_1 . Проте, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус не вірно визначила обсяг спадкового майна, яке увійшло до складу спадщини, не врахувавши, що житловий будинок АДРЕСА_1 являвся спільною сумісною власністю батьків. Та як наслідок включила до складу спадщини, яка відкрилася після смерті батька, цілий вищевказаний житловий будинок, а не належну йому 1/2 частку житлового будинку.

Таким чином, при видачі вищевказаних свідоцтв про право на спадщину нотаріусом неправомірно було включено до оскаржуваних свідоцтв майно, яке не належало спадкодавцю, оскільки 1/2 частка житлового будинку належала її матері ОСОБА_10 . А тому видача відповідачам оскаржуваних свідоцтв є порушення її майнових прав, тому такі свідоцтва підлягають визнанню недійсними. Крім того, у свідоцтві про смерть її батьків, документах, які підтверджують їх родинні відносини та правовстановлюючих документах допущено розбіжності у написанні прізвища, а саме прізвище батьків вказано як « ОСОБА_12 », а тому вказані розбіжності просить встановити в судовому порядку.

З врахуванням вищенаведеного позивач ОСОБА_3 просила:

- встановити факт родинних відносин між померлим ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_9 та померлою ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_10 , як родичами першого ступеня споріднення, а саме, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_9 являвся чоловіком померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_10 .

- встановити факт родинних відносин між померлим ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , як родичами першого ступеня кровного споріднення, а саме, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_9 являвся батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_10 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_11 .

- встановити факт належності померлому ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_9 , Договору на право побудови будинку і безстрокового користування земельною ділянкою від 05 червня 1953 року, укладеного між ОСОБА_9 та комунальним відділом виконавчого комітету Мукачівської міської ради, на підставі рішення Мукачівської міської ради №107 від 21 березня 1953 року, та Акту прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 03 травня 1971 року, складеного на ім`я ОСОБА_9 та затвердженого рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 21 травня 1971 року №122

- визнати житловий будинок з належними до нього надвірними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_9 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_10 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 .

- визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 13 листопада 2020 року Приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області Ковач Н.О. та зареєстроване в реєстрі за №1870, яким посвідчено право власності ОСОБА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на 1/14 частку житлового будинку з належними до нього надвірними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , в частині успадкування ОСОБА_4 1/28 частки цього майна.

- визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 13 листопада 2020 року Приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області Ковач Н.О. та зареєстроване в реєстрі за №1887, яким посвідчено право власності ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на 73/84 часток житлового будинку з належними до нього надвірними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_13 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_12 , в частині успадкування ОСОБА_1 59/168 часток цього майна.

ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, скасування державної реєстрації права власності та усунення від права на спадкування.

Зустрічний позов мотивований тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 жили разом з батьками її чоловіка однією сім`єю, вели з ними спільне господарство та постійно доглядали за батьками. Вказує, що остання декілька років свого життя ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не могли обходитися без сторонньої допомоги, оскільки перебували у безпорадному стані, були неспроможні самостійно забезпечувати свої потреби. Доглядом за хворими батьками займався виключно син ОСОБА_13 та його дружина ОСОБА_14 , інші діти, в тому числі і ОСОБА_3 , які проживали окремо від батьків за ними не доглядали, допомоги їм не надавали, і таким чином ухилялися від виконання своїх обов`язків по догляду за батьками.

З врахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила усунути ОСОБА_3 від права на спадкування та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом №1870, посвідчене 13 листопада 2020 року приватним нотаріусом Мукачівського нотаріального округу Ковач Н.О., видане на спадкове майно ОСОБА_10 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 , видане на ім`я ОСОБА_3 , що складається з права на 5/54 частки у будинку АДРЕСА_1 з надіврними спорудами і землею, та скасувати державну реєстрацію право власності ОСОБА_15 на дане майно.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 24 червня 2021 року прийнято до спільного розгляду зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, скасування державної реєстрації права власності та усунення від права на спадкування.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 березня 2022 року первісний позов ОСОБА_3 задоволено.В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В уточненій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скувати рішення суду першої інстанції частково, визнати дійсним за первісним позовом свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 13 листопада 2020 року приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області Ковач Н.О. та зареєстроване в реєстрі за №1870, яким посвідчено право власності ОСОБА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на 1/14 частку житлового будинку з належними до нього надвірними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 ; визнати дійсним за первісним позовом свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 13 листопада 2020 року приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області Ковач Н.О. та зареєстроване в реєстрі за №1887, яким посвідчено право власності ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на 73/84 часток житлового будинку з належними до нього надвірними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_13 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_12 ; задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, скасування державної реєстрації право власності та усунення від прав на спадкування; в іншій частині рішення залишити без змін. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов неправильних висновків, що спірний будинок є спільною сумісною власністю померлих батьків, оскільки договір на право побудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою був укладений з ОСОБА_9 05 червня 1953 року до укладення шлюбу з ОСОБА_10 ; визнаючи спірний будинок спільною сумісною власністю подружжя суд неправомірно визначив частки померлих у майні, чим вирішив питання про права померлих осіб, правоздатність, яких припинилася; суд не врахував обставини, які наведені в зустрічному позові щодо наявності підстав для усунення ОСОБА_3 від прав на спадкування та безпідставно відмовив у задоволенні зустрічного позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представників, пояснення представника позивача за первісним позовом, пояснення інших учасників справи, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи встановлено, що між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 укладено шлюб 18.07.1957 року, що стверджено витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 23.03.2021 року (а.с.27, том 1).

Відповідно до копії свідоцтв про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , серії НОМЕР_3 від 23.11.1971 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , серії НОМЕР_4 від 02.12.1957 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , серії НОМЕР_5 від 29.09.1960 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , № НОМЕР_6 від 17.08.1957 року, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , № НОМЕР_7 від 17.08.1957 року батьками таких є ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а.с.28-35, том 1).

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_8 від 22.10.1994 року шлюб між ОСОБА_16 та ОСОБА_7 укладено 22.10.1994 року, внаслідок чого позивач змінила прізвище на ОСОБА_17 (а.с. 29, том 1).

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_9 від 01.12.1979 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_18 укладено 01.12.1979 року, внаслідок чого остання змінила прізвище на ОСОБА_19 (а.с. 31, том 1).

Із свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_10 від 01.12.1979 року вбачається, що шлюб між ОСОБА_20 та ОСОБА_7 укладено 01.12.1979 року, внаслідок чого остання змінила прізвище на ОСОБА_21 (а.с. 33, том 1).

05 червня 1953 року між ОСОБА_9 та комунальним відділом виконавчого комітету Мукачівської міської ради, на підставі рішення Мукачівської міської ради №107 від 21 березня 1953 року було укладено Договір на право побудови будинку і безстрокового користування земельною ділянкою. Згідно даного договору ОСОБА_9 було відведено земельну ділянку, загальною площею 0,06 га для індивідуального будівництва житлового будинку (а.с. 38-40,том 1).

Згідно із актом про прийняття в експлуатацію будинку, 21 травня 1971 року житловий будинок АДРЕСА_1 був прийнятий в експлуатацію (а.с.43-45, том 1).

Рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 21 травня 1971 року №122 був затверджений акт прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 03 травня 1971 року. Згідно із п. 1 Акту прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 03 травня 1971 року комісія встановила, що будівництво вищевказаного житлового будинку завершено 31.08.1965 року (а.с.41-46т.1).

На підставі Договіру на право побудови будинку і безстрокового користування земельною ділянкою від 12.06.1953року, Акту прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння згідно рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 21 травня 1971 року №122, право власності на житловий будинок з надвірними спорудами за АДРЕСА_1 28.06.1971 року зареєстровано КП «Мукачівське МБТІ» в реєстровій книзі №20 під реєстровим номером №4325 за ОСОБА_9 (а.с.50 т.1).

З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_11 від 15.09.2020 року вбачається, що ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 24, том 1).

ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_12 від 15.09.2020 року (а.с. 24-25, том 1).

Відповідно до заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Новіковою С.І., зареєстрованого в реєстрі № 4224, ОСОБА_9 на випадок своєї смерті залишив заповіт, згідно якого усе майно, що буде йому належати на день смерті заповів своєму синові - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_11 (а.с.51, том 1).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_13 від 01.04.2020 року ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_14 (а.с. 36, том 1 ).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.11.2020 року, виданого приватним нотаріусом Ковач Н.О., ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_9 на 1/14 частку житлового будинку з належними до нього надвірними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 (а.с. 52-53, том 1).

Також, 13 листопада 2020 року ОСОБА_1 , як дружині спадкодавця, було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_13 на 73/84 часток житлового будинку з належними до нього надвірними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 (а.с.55-56т.1).

Право власності ОСОБА_1 на 73/84 часток у спірному майні підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.11.2020 року № 232495902 (а.с.57).

Також, 13 листопада 2020 року ОСОБА_3 , як доньці спадкодавця, було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_10 на 5/84 часток житлового будинку з належними до нього надвірними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 (а.с.58-59т.1).

Право власності ОСОБА_3 на 5/84 часток у спірному майні підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.11.2020 року № 232474940 (а.с.60 т.1).

Згідно із технічним паспортом на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 02.11.2020 року, замовником технічної інвентаризації є ОСОБА_3 (а.с. 47-49, том 1 ).

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно із п. 1 та п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами та належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Згідно пункту 7 постанови Пленуму Верховного суду України N 5 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину або інших спадкових прав.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», роз`яснено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Встановлення юридичного факту, пов`язаного з наступним вирішенням спору про право здійснюється в позовному провадженні, тобто з одночасним вирішенням спору про право.(п.3 постанови Пленуму Верховного суду України N 5 від 31 березня 1995 року „Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення ").

Матеріалами справи доведено, що між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 укладено шлюб 18.07.1957 року, прізвище таких зазначено як ОСОБА_12 (а.с.27).

У свідоцтві про смерть ОСОБА_9 серії НОМЕР_11 від 15 вересня 2020 року прізвище такого записане як « ОСОБА_12 » (а.с. 24).

У свідоцтві про смерть ОСОБА_10 серії НОМЕР_12 від 15 вересня 2020 року прізвище такої записане як « ОСОБА_12 » (а.с. 25).

Однак, згідно із копій свідоцтв про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , серії НОМЕР_3 від 23.11.1971 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , серії НОМЕР_4 від 02.12.1957 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , серії НОМЕР_5 від 29.09.1960 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , № НОМЕР_6 від 17.08.1957 року, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , № НОМЕР_7 від 17.08.1957 року батьками таких є ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . В зазначених свідоцтвах про народження такі вказані як « ОСОБА_12 » (а.с.28-35, том 1).

Таким чином, як вбачається із свідоцтв про смерть ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та документа, які підтверджують родинні відносини між ними та дітьми допущено розбіжності у написанні прізвища, а саме у свідоцтвах про народження дітей прізвище батьків вказано як « ОСОБА_12 », тоді як у свідоцтві про смерть такі зазначені як « ОСОБА_12 ».

Також, з Витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу зазначенням відомостей про другого з подружжя від 23.03.2021 року № 0 в актовому записі № 253 від 18.07.1957 року про реєстрацію шлюбу вбачається, що прізвище батьків вказане як « ОСОБА_12 », тоді як у свідоцтвах про смерть такі зазначені як « ОСОБА_12 ».

У правовстановлюючих документах на житловий будинок АДРЕСА_1 , а саме в договорі на право побудови будинку і безстрокового користування земельною ділянкою від 05 червня 1953 року, акті відводу земельної ділянки від червня 1953 року, дозволу №29/53 на проведення будівельних робіт, акті прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 03.05.1971 року прізвище вказано ОСОБА_9 (а.с.41-46 т.1).

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильних висновків про наявність підстав для встановлення факту родинних відносин між вказаними особами та наявність підстав для встановлення факту належності померлому ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_9 Договору на право побудови будинку і безстрокового користування земельною ділянкою від 05 червня 1953 року, укладеного між ОСОБА_9 та комунальним відділом виконавчого комітету Мукачівської міської ради, на підставі рішення Мукачівської міської ради №107 від 21 березня 1953 року, та Акту прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 03 травня 1971 року, складеного на ім`я ОСОБА_9 та затвердженого рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 21 травня 1971 року № 122, та обґрунтовано в цій частині задовольнив позов.

Оскільки встановлення факту родинних відносин та факту належності вищевказаних правонастновлючих документів безпосередньо породжує для позивача за первісним позовом юридичні наслідки, впливає на здійснення нею її спадкових прав та наявні інші спадкоємці і між спадкоємцями існує спір щодо спадкового майна, то встановлення такого факту здійснюється у позовному провадженні.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними, та не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 22 КпШС УРСР (чинного на час придбання спірного будинку), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічні положення містяться у ст. 60 СК України згідно з якою, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), положення ст ст 60 та 70 СК України, ст 368 ЦК України, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Матеріалами справи доведено, що ОСОБА_10 та ОСОБА_9 укладено шлюб 18.07.1957 року.

За період спільного проживання у шлюбі ними збудовано житловий будинок з належними до нього надвірними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 .

Будівництво вказаного спірного житлового будинку ними завершено 31.08.1965 року, що підтверджено Актом прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 03 травня 1971 року, який затверджено рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 21 травня 1971 року № 122.

Право власності на даний житловий будинок з надвірними спорудами зареєстровано КП «Мукачівське МБТІ» в реєстровій книзі №20 під реєстровим номером №4325 за ОСОБА_9 28.06.1971 року.

Матеріали справи на містять належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували, що будівництво спірного нерухомого майна здійснено за особисті кошти ОСОБА_9 і таке є його особистою приватною власністю.

За вказаних обставин, з врахуванням того, що спірний житловий будинок збудований ОСОБА_9 та ОСОБА_10 під час шлюбу, презумпція належності його до спільної сумісної власності подружжя не спростована, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Реєстрація права власності на житловий будинок на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. (правова позиція викладена у постанові Верховного суду України у справі № 161/14048/19 від 29.01.2021 року).

Доводи апеляційної скарги в цій частині є також безпідставними і не заслуговують на увагу.

Згідно ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали и спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 батька позивача за первісним позовом ОСОБА_3 - ОСОБА_9 , відкрилася спадщина до складу якої увійшла тільки 1/2 частка житлового будинку АДРЕСА_1 , а не цілий житловий будинок.

На випадок своє смерті ОСОБА_9 (батько ОСОБА_3 ) залишив заповіт, згідно якого усе майно, що буде йому належати на день смерті заповів своєму синові - ОСОБА_13 .

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно із ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування я за законом (обов`язкова частка).

Обов`язкову частку у спадщині після смерті батька ОСОБА_3 прийняли: її мати ОСОБА_10 та брат ОСОБА_4 , які проживали із спадкодавцем.

Таким чином, спадкоємцями належної ОСОБА_9 1/2 частки житлового будинку є ОСОБА_13 - як спадкоємець за заповітом, ОСОБА_10 та ОСОБА_4 - як спадкоємці обов`язкової частки при спадкуванні за заповітом.

Враховуючи те, що при спадкуванні за законом після смерті батька ОСОБА_3 спадкоємців першої черги було б 7 (семеро): шестеро дітей померлого та дружина, кожен із спадкоємців успадкував б по 1/14 частці (по 1/7 частці від спадкового майна, тобто від 1/2 частки вищевказаного житлового будинку (1/2 : 7 = 1/14)). Однак, розмір обов`язкової частки становить половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом, тобто 1/28 частку (1/14 частка розмір частки при спадкуванні за законом : 2 = 1/28 частку).

Відтак, мати ОСОБА_3 - ОСОБА_10 та її брат ОСОБА_4 успадкували після смерті ОСОБА_9 кожен по 1/28 частці вищевказаного житлового будинку.

Решту належної ОСОБА_9 частки житлового будинку - 12/28 успадкував за заповітом ОСОБА_13 (належна ОСОБА_9 1/2 частка будинку - 2/28 обовязкової частки, які успадкували ОСОБА_10 та ОСОБА_4 = 12/28 часток житлового будинку).

З врахування вищевикладеного, після смерті ОСОБА_9 , ОСОБА_4 успадкував в 1/28 частку вищевказаного будинку, ОСОБА_10 також успадкувала 1/28 частку, а ОСОБА_13 - 12/28 часток.

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_10 (мати ОСОБА_3 ) На день її смерті їй належало 15/28 частин вищевказаного житлового будинку (1/2 частка, як частка у праві спільної власності подружжя + 1/28 частку як обов`язкову частку успадковану нею після смерті чоловіка - 15/28 частин житлового будинку).

Заповіту на випадок своєї смерті ОСОБА_10 не залишила, тому спадкування відбувалося за законом (ч. 2 ст. 1223 ЦК України).

Спадкоємцями за законом першої черги майна після смерті ОСОБА_10 були ОСОБА_22 та ще її 5 братів та сестер.

ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 відмовилися від прийняття спадщини після смерті їх матері на користь ОСОБА_3 (ч. 1 ст. 1273 ЦК України).

Відповідно, після смерті своєї матері ОСОБА_3 успадкувала 5/6 частин з належних їй 15/28 даного житлового будинку.

Відтак, в порядку спадкування за законом ОСОБА_3 набула право власності на 25/56 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 (15/28 частин належних її матері : 5/6 частин , належна їй частка у спадщині = 25/56 частин житлового будинку).

Іншим спадкоємцем за законом, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_10 був ОСОБА_13 , який успадкував 1/6 частку з належних її матері 15/28 частини даного житлового будинку.

Відповідно після смерті ОСОБА_10 , ОСОБА_13 успадкував 5/56 житлового будинку по АДРЕСА_1 (15/28 частин належних ОСОБА_10 : 1/6 частин, належна частка у спадщині = 5/56 частин житлового будинку).

ІНФОРМАЦІЯ_15 помер ОСОБА_13 (брат позивача ОСОБА_3 ), який успадкував 12/28 часток вищевказаного житлового будинку, після смерті батька ОСОБА_3 та 5/56 частин - після смерті матері ОСОБА_3 .

Таким чином, на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_12 ОСОБА_13 йому належало на праві власності 29/56 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 (12/28 частин успадкованих після смерті ОСОБА_9 + 5/56 частин успадкованих після смерті ОСОБА_23 = 29/56 часток вищевказаного житлового будинку).

Заповіту на випадок своєї смерті ОСОБА_13 не залишив, тому спадкування відбувалося за законом (ч. 2 ст. 1223 ЦК України).

Єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_13 є його дружина - відповідач ОСОБА_1 .

Відтак, після смерті ОСОБА_13 його дружина ОСОБА_1 успадкувала належні йому 29/56 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідно до вищевикладеного в порядку спадкування ОСОБА_3 набула право приватної власності на 25/56 частин, ОСОБА_4 на 2/56 частки, а ОСОБА_1 на - 29/56 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 .

З витребуваних і досліджених судом першої інстанції копії справдкових справ № 34/2020, заведеної після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , спадкової справи № 32/2020 заведеної після смерті ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , спадкової справи № 17/2020 заведеної після смерті ОСОБА_13 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_14 вбачається, що при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус не вірно визначила обсяг спадкового майна, яке увійшло до складу спадщини, не врахувала, що житловий будинок АДРЕСА_2 являвся спільною сумісною власністю ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а.с. 1-195, том 2, 1-108, том 3).

Оформляючи спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_9 нотаріусом неправомірно включено до складу спадщини цілий житловий будинок, тоді як частку житловогобудинку по АДРЕСА_1 , в силу закону належала його дружині ОСОБА_10 .

Згідно із ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Оскільки видача відповідачам оскаржуваних свідоцтв про право на спадщину у вказаних частках призвела до порушення майнових прав позивача за зустрічним позовом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині та правильно визнав частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 13 листопада 2020 року приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області Ковач Н.О. та зареєстроване в реєстрі за №1870, яким посвідчено право власності ОСОБА_4 , на 1/14 частку житлового будинку з належними до нього надвірними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , в частині успадкування ОСОБА_4 1/28 частки цього майна та визнав частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 13 листопада 2020 року приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області Ковач Н.О. та зареєстроване в реєстрі за №1887, яким посвідчено право власності ОСОБА_1 , на 73/84 часток житлового будинку з належними до нього надвірними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_13 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_12 , в частині успадкування ОСОБА_1 59/168 часток цього майна.

Відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

У п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 Цивільного кодексу України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього, та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

З аналізу вищенаведеного вбачається, що предметом доказування у справі про усунення від права на спадкування є доведення факту наявності ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги та факту перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. При цьому, ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Підставою для усунення спадкоємця від права на спадкування може бути лише наявність вказаних обставин у їх сукупності, а саме: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Судом першої інстанції витребувано та досліджено медичну документацію від сімейного лікаря Мукачівської ЦРЛ Ференича П.П. виписку із медичних карток ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , щодо проходження ними лікування у відповідних медичних закладах, історію хвороби, діагнози, процедуру лікування, можливі оперативні втручання.

З відповіді КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Мукачівської міської територіальної громади» від 24.11.2021 року № 1663/0114 вбачається, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_16 , мешканець АДРЕСА_1 , був задекларований у сімейного лікаря ОСОБА_24 - 21.06.2018 року. З цього часу за медичною допомогою не звертався, інформація про стан здоров`я, діагностичні обстеження та лікування в електронній системі відсутня. Інша інформація до 2018 року (амбулаторна карта) також відсутня. ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , проведено паталого-анатомічний розтин, який встановив причину смерті: як старість (R-54 за МКХ-10), додано копія лікарського свідоцтва про смерть 167/20.

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_17 , мешканка АДРЕСА_1 , була задекларована у сімейного лікаря ОСОБА_24 21.06.2018 року. Була оглянута 13.06.2018 року, про що свідчить запис в електронній базі. Діагноз: церебральний атеросклероз. Дисциркуляторна енцефалопатія, хронічне порушення мозкового кровообігу. Після цього за медичною не зверталася. Померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , додано лікарське свідоцтво про смерть №107 з встановленим діагнозом: хронічне порушення мозкового кровообігу III ст., дисциркуляторна енцефалопатія (а.с.198, том 3).

З даної медичної документації не вбачається, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 перебували у безпорадному стані, потребували сторонньої допомоги,неспроможні були забезпечити умови свого життя.

Суд першої інстанції правильно встановив, що позивачем за зустрічним позовом, відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України, не подано належних, допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували, що відповідач ОСОБА_3 ухилялася від надання спадкодавцям допомоги при можливості її надання, що спадкодавці перебували у безпорадному стані, а також що спадкодавці потребували допомоги саме від даного відповідача, та дійшов правильних висновків про недоведеність підстав для усунення відповідача ОСОБА_3 від права на спадкування.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно задовольнив первісний позов та відмовив у задоволенні зустрічного позову.

Рішення судом першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування чи зміни не має.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд ,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 22 травня 2023 року.

Головуючий:

Судді: