Ухвала

04 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 712/5933/18

провадження № 61-11344св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 22 червня 2022 року у складі судді Марцішевської О. М., додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 липня 2022 року у складі судді Марцішевської О. М. та постанову Черкаського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Новікова О. М., Вініченка Б. Б., Нерушак Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування, скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку.

Позов мотивований тим, що на підставі договору дарування від 05 червня 1986 року ОСОБА_1 має у приватній власності 1/2 частину будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці розміром 402 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана земельна ділянка згідно з рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради № 523 від 29 серпня 1983 року закріплена в порядку постійного користування за вказаним будинковолодінням.

У вересні 2006 року ОСОБА_1 звернулась до виконавчого комітету Черкаської міської ради з заявою про надання їй у власність земельної ділянки, яка перебуває у її користуванні і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (зараз - АДРЕСА_2 . У приватизації земельної ділянки їй було відмовлено, так як суміжна земельна ділянка, що знаходиться по АДРЕСА_3 , на той час вже була приватизована і на неї був виданий державний акт на право приватної власності на ім`я ОСОБА_4 . Вказаний державний акт складений з грубими порушеннями, оскільки з`ясувалось, що межа сусідньої земельної ділянки проходить через належні ОСОБА_1 нерухомі будівлі, а саме: цегляний гараж та сарай.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 жовтня 2017 року (справа № 712/11225/16ц), яке залишено без змін постановою апеляційного суду Черкаської області від 10 січня 2018 року, задоволено позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету Черкаської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради. Скасований пункт 37 рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради № 714 від 18 серпня 1998 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки розміром 591,0 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

На підставі вказаного рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради ОСОБА_4 був виданий державний акт серії ЧР24-1-1813 від 28 вересня 1998 року на право власності на вказану земельну ділянку. Зазначила, що державний акт є похідним документом, який лише підтверджує право власності на земельну ділянку. Так як рішення органу місцевого самоврядування визнане незаконним і скасоване, то державний акт серії ЧР24-1-1813 від 28 вересня 1998 року на право власності на цю земельну ділянку, що виданий на ім`я ОСОБА_4 , також є незаконним та підлягає скасуванню.

За час свого життя, а саме 26 лютого 2000 року, ОСОБА_4 продала земельну ділянку площею 591,0 кв. м, розташовану по АДРЕСА_3 ОСОБА_3 . Позивач вважала, що нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу вчинено на підставі незаконного державного акту серії ЧР24-1-1813 від 28 вересня 1998 року та порушує її законні права.

17 серпня 2004 року ОСОБА_3 подарував вказану земельну ділянку ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору. Дарунок оцінений в розмірі 50 123,00 грн. Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку ЯГ № 532718 від 04 квітня 2006 року, виданий ОСОБА_2 на підставі недійсного договору дарування.

Позивач просила:

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26 лютого 2000 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори (реєстр № 4-232), відповідно до якого ОСОБА_4 продала земельну ділянку площею 591,0 кв. м, що розташована по АДРЕСА_3 , ОСОБА_3 ;

визнати недійсним договір дарування від 17 серпня 2004 року, посвідчений Першою Черкаською державною нотаріальною конторою (реєстр № 1-2639), відповідно до якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 земельну ділянку площею 591 кв. м по АДРЕСА_3 ;

скасувати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку ЯГ № 532718 від 04 квітня 2006 року, виданий на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 591 кв. м по АДРЕСА_3 .

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 22 червня 2022 року, яке залишено без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу від 26 лютого 2000 року земельної ділянки площею 591,0 кв. м, що розташована на території Черкаської міської ради по АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір дарування від 17 серпня 2004 року земельної ділянки площею 591,0 кв. м, що розташована на території Черкаської міської ради по АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Скасовано виданий ОСОБА_2 державний акт на право приватної власності на земельну ділянку ЯГ № 532718 від 04.04.2018 року з припиненням права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 591,0 кв. м, що розташована на території Черкаської міської ради по АДРЕСА_3 , кадастровий номер :04:046:0027 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Судові рішення мотивовані тим, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 жовтня 2017 року у справі № 712/11225/16-ц, яке набрало законної сили 10 січня 2018 року, встановлено, що земельна ділянка розміром 591,0 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , вибула із власності територіальної громади внаслідок незаконного пункту 37 рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради № 714 від 18 серпня 1998 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 . Скасування як незаконної підстави набуття відчужувачем ОСОБА_4 права власності на ділянку потягло за собою незаконність розпорядження вказаною ділянкою ОСОБА_3 , який набув право власності від ОСОБА_4 . Спірними договорами порушуються права позивача щодо користування суміжною земельною ділянкою та належними позивачу господарськими будівлями домоволодіння по АДРЕСА_1 . Таким чином наявні підстави, передбачені частиною першою статті 203, частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) для визнання недійсними оспорюваних правочинів щодо розпорядження земельною ділянкою площею 591 кв. м по АДРЕСА_3 , а саме договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26 лютого 2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та договору дарування від 17 серпня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Заявлена позивачем вимога про скасування державного акту є похідною від основної вимоги про визнання недійсними договору купівлі-продажу та договору дарування, тому вона підлягає задоволенню у зв`язку з задоволенням основної вимоги.

Додатковим рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 05 липня 2022 року доповнено рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 червня 2022 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1 057,20 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 1 057,20 грн.

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржені судові рішення, ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди під час ухвалення оскаржуваних рішень про визнання недійсними правочинів та скасування державного акту про право власності на земельну ділянку, застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/3156/17, Верховного суду України від 02 березня 2016 року справа № 6-308цс16, Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц та від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц. Суди не застосували частину другу статті 215 ЦК України до спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки, недійсність якого наступила у силу закону з моменту укладання договору дарування та державної реєстрації від 17 серпня 2004 року, реєстраційний № 35860. Вимога про визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача.

Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Після усунення недоліків, ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2023 року поновлено ОСОБА_2 строк касаційного оскарження на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 22 червня 2022 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано з суду першої інстанції справу № 712/5933/18, у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання рішень Соснівського районного суду міста Черкаси від 22 червня 2022 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року відмовлено.

В ухвалі Верховного Суду від 23 січня 2023 року зазначено, що підставами касаційного оскарження ОСОБА_2 зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

У травні 2023 року матеріали цивільної справи № 712/5933/18 надійшли до Верховного Суду.

23 травня 2023 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, справу призначено судді-доповідачеві Дундар І. О.

У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Аналіз пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України свідчить, що якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то касаційне провадження закривається.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначено, що «ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду вважає за потрібне конкретизувати:

Висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 (пункт 32), від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17 (пункт 38), від 11 квітня 2018 року у справі № 910/12294/16 (пункт 16), від 16 травня 2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 910/8956/15, від 6 вересня 2017 року у справі № 910/3040/16, від 13 вересня 2017 року у справі № 923/682/16 тощо);

Висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 760/21151/15-ц, від 29 травня 2018 року у справах № 305/1180/15-ц і № 369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 6 червня 2018 року у справах № 308/6914/16-ц, № 569/1651/16-ц та № 372/1387/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 648/2419/13-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц тощо).

Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими».

У справі № 916/3156/17, на яку посилається ОСОБА_2 у касаційній скарзі, Публічне акціонерне товариство «Імексбанк» (далі - ПАТ «Імексбанк») звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авенсіс» (далі - ТОВ «Авенсіс»), у якій просило, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, визнати недійсним нікчемний договір про розірвання договору застави майнових прав, за змістом якого нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду, однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовано встановленням під час перевірки правочинів неплатоспроможного банку вилучення ліквідних предметів застави шляхом укладення додаткових договорів і договорів про розірвання відповідних договорів застави, зокрема спірного договору від 23 грудня 2014 року. Розірвавши договір застави, банк фактично при непогашеній заборгованості за кредитним договором безпідставно відмовився від власних майнових вимог до заставодавця за дійсним договором забезпечення, а також від своїх прав звернути стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості позичальника, внаслідок чого відповідний договір про розірвання є нікчемним у силу пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб.

У справі № 6-308цс16, на яку посилається ОСОБА_2 у касаційній скарзі, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_3, ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «СаТер» (далі - «ТОВ «СаТер»), третя особа - реєстраційна служба Тернопільського міського управління юстиції, в якому просив визнати частково недійсними попередній договір від 16 травня 2013 року та договір купівлі-продажу S_1 часток нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 від 21 серпня 2013 року, визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на S_1 часток нежитлового приміщення по АДРЕСА_1, зареєстрованого за ТОВ «СаТер», скасувати рішення про державну реєстрацію S_1 часток нежитлового приміщення загальною площею 86,8 кв.м. у АДРЕСА_1 за ТОВ «СаТер».

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 6 травня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено попередній договір, за яким остання зобов`язалась продати S_1 часток нежитлового приміщення, що знаходиться у АДРЕСА_1, на виконання умов якого 21 серпня 2013 року ними було укладено договір купівлі-продажу вказаної частини нежитлового приміщення. У подальшому ОСОБА_2 передала приміщення ТОВ «СаТер».

На його думку, укладені договори є недійсними, такими що порушують його законні права та інтереси, оскільки на час їх укладення частина приміщень, що була предметом продажу, належала йому на підставі договору дарування від 16 серпня 2011 року, а не ОСОБА_4.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 2 лютого 2015 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 16 квітня 2015 року, у позові відмовлено, оскільки договір дарування від 16 серпня 2011 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, є недійсним в силу закону, що передбачено статтею 12 Закону України «Про іпотеку», право власності у позивача на спірний об`єкт нерухомості за договором дарування не виникло, а тому відчуження спірного нерухомого майна іншій особі не порушують прав та законних інтересів позивача.

У справі № 369/2770/16-ц, на яку посилається ОСОБА_2 у касаційній скарзі, Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Даніель» (далі - ПАТ «КБ «Даніель») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним нікчемного правочину.

Позов мотивований тим, що 16 січня 2014 року між ОСОБА_4 та ПАТ «КБ «Даніель» в особі заступника голови правління Богданової О. В. укладений договір банківського вкладу «Швидкий прибуток» № Т-42761, відповідно до умов якого банк прийняв, а вкладник передав в управління банку грошові кошти (вклад) у сумі 190 300 грн. Вклад розміщено з 16 січня 2014 року по 15 лютого 2014 року.

Того ж дня постановою Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 16 січня 2014 року № 14 ПАТ «КБ «Даніель» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Фонд своїм рішенням № 1 від 16 січня 2014 року розпочав процедуру здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «Даніель» та призначив уповноваженою особою ОСОБА_5 .

На думку позивача, цей договір є нікчемним, так як укладений з порушеннями вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки повноваження органів управління банку та органів контролю призупинилися з дня прийняття постанови НБУ від 16 січня 2014 року № 14.

У справі № 357/3394/16-ц, на яку посилається ОСОБА_2 у касаційній скарзі, Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Даніель» (далі - ПАТ «КБ «Даніель») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним нікчемного договору.

Позов мотивовано тим, що 16 січня 2014 року між далі - ПАТ «КБ «Даніель» в особі заступника голови правління ОСОБА_3, яка діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності, та ОСОБА_2 укладений договір банківського вкладу «Швидкий прибуток» № Т-42687, за умовами якого банк прийняв, а вкладник передав в управління банку грошові кошти (вклад) в сумі 190 100 грн, на строк з 16 січня 2014 року по 15 лютого 2014 року.

Того ж дня, 16 січня 2014 року постановою Правління Національного банку України №14 ПАТ «КБ «Даніель» віднесено до категорії неплатоспроможних, а рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №1 від 16 січня 2014 «Про виведення з ринку та здійснення тимчасової адміністрації» вирішено розпочати процедуру виведення ПАТ «КБ «Даніель» з ринку та здійснення у ньому тимчасової адміністрації, призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Ожга Є. В.

Позивач зазначив, що, оскільки за змістом частини першої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» повноваження органів управління банку призупиняються з дня призначення уповноваженої особи Фонду, 16 січня 2014 року заступник голови правління ОСОБА_3 не мала повноважень укладати угоду з відповідачем. Крім того, фінансова операція з відповідачем була здійснена 16 січня 2014 року після закінчення операційного часу банку, а саме о 19 год. 39 хв, що, на думку позивача, також свідчить про недійсність договору як такого, що спрямований на порушення публічного порядку, та суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У справі, що переглядається:

ОСОБА_1 заявила вимоги про:

визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26 лютого 2000 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори (реєстр № 4-232), відповідно до якого ОСОБА_4 продала земельну ділянку площею 591,0 кв. м, що розташована по АДРЕСА_3 ОСОБА_3 ;

визнання недійсним договору дарування від 17 серпня 2004 року, посвідчений Першою Черкаською державною нотаріальною конторою (реєстр № 1-2639), відповідно до якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 земельну ділянку площею 591 кв. м по АДРЕСА_3 ;

скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку ЯГ № 532718 від 04 квітня 2006 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 591 кв. м по АДРЕСА_3 ;

підставами позову ОСОБА_1 зазначила встановлені рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 жовтня 2017 року (справа № 712/11225/16ц), яке залишено без змін постановою апеляційного суду Черкаської області від 10 січня 2018 року, ухваленим за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Черкаської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради, обставини, а саме:

незаконність рішення виконавчого комітету Черкаської міської Ради № 714 від 18 серпня 1998 року (пункт 37) на підставі якого ОСОБА_4 був виданий державний акт серії ЧР24-1-1813 від 28 вересня 1998 року на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_3 . Тому, подальше відчуження цієї земельної ділянки від ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 на підставі оспорюваних правочинів є неправомірним та є підставою для визнання цих правочинів недійсними відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України.

Таким чином, висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/3156/17, Верховного суду України від 02 березня 2016 року справа № 6-308цс16, Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц та від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц, на які посилається ОСОБА_2 у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин в справі, що переглядається.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховним Судом встановлено, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постановах Верховного Суду та Верховного суду України, на які посилалася особа у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, то суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме - застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/3156/17, Верховного суду України від 02 березня 2016 року справа № 6-308цс16, Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц та від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц.

Керуючись статтями 260, 389, 396, 400 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження у справі № 712/5933/18 за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 22 червня 2022 року, додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 липня 2022 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договорів купівлі-продажу та дарування, скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук