Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.05.2023 Справа №607/4502/23

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

У складі: головуючого судді В.М. Братасюка

за участі секретаря - М.О. Мокрій

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Тернопільської міської ради, виконавчого комітету Тернопільської міської ради про визнання права користування квартирою, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 25.12.1982 року вона проживає у вказаній квартирі, з 15 грудня 1982 року до 06 листопада 1998 року має зареєстроване місце проживання за вказаною адресою. Разом з нею у квартирі проживав чоловік ОСОБА_3 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Право власності на цю квартиру ні за ким не зареєстроване, квартира АДРЕСА_1 перебуває в власності Тернопільської міської територіальної громади від імені якої діє Тернопільська міська рада. Вважає, що у неї виникло право користування вказаним житловим приміщенням, що і стало підставою для звернення до суду із зазначеним позовом.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.03.2023року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження.

У підготовчому засіданні 28.04.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті, про що поставлено протокольну ухвалу суду.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити.

Тернопільською міською радою подано заяву, в якій справу просять розглядати без участі їх представника, щодо вирішення справи покладаються на думку суду.

Представник виконавчого комітету Тернопільської міської ради в судове засідання не з`явився, хоча по день та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши та дослідивши письмові докази у справі, які мають юридичне значення для її розгляду, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , з 25 грудня 1982 року проживає в квартирі АДРЕСА_1 . З 15 грудня 1982 року до 06 листопада 1998 року має зареєстроване місце проживання у вказаній квартирі, що підтверджується відмітками про прописку в паспорті, а з 06 листопада 1998 року і по даний час вона проживає в квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації, що підтверджується Актом обстеження житлових умов про фактичне проживання від 28.02.2023 року.

З грудня 1982 року по даний час на ОСОБА_2 відкрито особовий рахунок по вказаній адресі, вона сплачує всі комунальні послуги, що підтверджується квитанціями.

Разом з ОСОБА_2 у вказаній квартирі проживав її чоловік ОСОБА_3 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , шлюб між ними було розірвано 18.06.1997року, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_2 , однак вони проживали спільно у вказаному помешканні.

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 ні за ким не зареєстроване, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.03.2023 року №325032095. Квартира АДРЕСА_1 перебуває в власності Тернопільської міської територіальної громади від імені якої діє Тернопільська міська рада.

ОСОБА_2 зверталася до відповідачів з проханням визнати за нею право користування зазначеною квартирою, однак їй в усній формі було відмовлено та рекомендовано звертатися в суд для вирішення цього питання.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 підтвердили факт проживання ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 з 1982року.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 310 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частинами 4, 5 статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справіPowellandRayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справіGillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справіLarkos v. Cyprusвід 18.02.1999 р.).

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а такожі нших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно (ч. 1 ст. 65 ЖК УРСР).

Статтею 62 ЖК УРСР передбачено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства.

Постановою Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі 6-60цс12 додатково звернуто увагу на те, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права і обов`язки, за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч.2 ст. 64 ЖК УРСР).

Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст.63 ЖК УРСР).

Відповідно до ст. 78 УРСР України, члени сім`ї наймача мають право користуватися вказаною квартирою та реалізовувати своє право на житло, що прямо передбачено ст.47 Конституції України.

Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме; чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Нормами статті 106 ЖК встановлено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Постановою Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено судам, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні,чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Згідно п. 15 Пленуму Верховного Суду України № 9 вiд 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи вiдсутнiсть прописки самi по собi не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сiм`ї наймача (власника) приміщення, або ж для вiдмови їй у цьому.

Однією з підстав виникнення суб`єктивного права на житло, тобто набуття права користування конкретним жилим приміщенням, є вселення в нього в установленому порядку в якості члена сім`ї наймача, члена ЖБК або власника квартири чи будинку.

За таких обставин, зважаючи на те, що позивач проживає у квартирі АДРЕСА_1 , на теперішній час помешкання є її постійним місцем проживання та єдиним житлом, з урахуванням того, що вказана квартира перебуває у комунальній власності та з позивачем не укладено договору як з наймачем, суд вважає що право позивача на користування вказаним житловим приміщенням підлягає захисту в судовому порядку, що не суперечить ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Головуючий суддяВ. М. Братасюк