КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/824/145/2023 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.,

суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,

при секретарі - Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 липня 2021 року у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» до ОСОБА_1 , треті особи: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_2 , про зобов`язання вчинити дії щодо припинення використання квартири не за призначенням, -

В С Т А Н О В И В:

В Святошинський районний суд міста Києва звернулось Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» (далі - КП «ККОЖФ Святошинського району м. Києва», позивач) з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач), треті особи: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_2 , про зобов`язання вчинити дії щодо припинення використання квартири не за призначенням

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що в багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_1 розташований хостел.

Позивач вказав, що розташування хостелу, як і готелю, гуртожитку в квартирі багатоквартирного будинку з боку власника є незаконним, оскільки є нецільовим використанням квартири у багатоквартирному будинку, яка призначена для постійного проживання однієї сім`ї, крім того, квартира технічно не пристосована для проживання такої кількості осіб, що свідчить про порушення норм цивільного та житлового законодавства.

Посилаючись на вказані обставини, просило суд зобов`язати ОСОБА_1 припинити дії щодо використання квартири не за призначенням, а саме під розташування «хостелу», зобов`язати відповідача привести квартиру у стан придатний для постійного проживання однієї сім`ї або однієї людини, за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь КП «ККОЖФ Святошинського районну м. Києва» судові витрати, а саме: судовий збір в сумі 2 102,00 грн.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 08 липня 2021 року у задоволенні позову КП «ККОЖФ Святошинського району м. Києва» відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, КП «ККОЖФ Святошинського району м. Києва» оскаржило його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на необґрунтованість рішення суду. невідповідність висновків суду обставинам справи, не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просило рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 08 липня 2021 року скасувати, ухвалити у справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 - адвокат Разваляєв Д.С. проти доводів апеляційної скарги заперечив, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Просив апеляційну скаргу КП «ККОЖФ Святошинського району м. Києва» залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 липня 2021 року залишити без змін.

Інші учасники справи наданим процесуальним правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга КП «ККОЖФ Святошинського району м. Києва» підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що рішенням Київської міської ради від 09 жовтня 2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва», яке набрало чинності з 01 січня 2015 року, у Святошинському районі міста Києва створено нове підприємство - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва». Після проведеної державної реєстрації, новостворене підприємство надає послуги з обслуговування житлових будинків у Святошинському районі м. Києва (а. 10-13).

Згідно розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 58 від 06 лютого 2015 року «Про передачу та закріплення житлового і не житлового фонду за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», за новоствореним підприємством було закріплено на праві господарського відання житлові та нежитлові будинки комунальної форми власності відповідно до додатку до розпорядження (а.с. 5).

В редакції розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 260 від 29 квітня 2016 року про внесення змін до розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 06 лютого 2015 року № 58 «Про передачу та закріплення житлового і не житлового фонду за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», доповнено розпорядження новим пунктом такого змісту: «уповноважити Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», у разі виявлення нераціонального використання майна, закріпленого за підприємством на праві господарського відання, вживати заходів, передбачених законодавством України, щодо усунення порушень використання майна, в тому числі, звертатись до господарського суду з відповідними позовами (про стягнення орендної плати, відшкодування шкоди, виселення із житлового/нежитлового приміщення, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тощо)» (а.с. 6).

Як вбачається з актів від 10 серпня 2019 року, 12 серпня 2020 року, 04 серпня 2020 року доступ комісії для обстеження приміщення квартири АДРЕСА_2 , не надано, зі слів сусідів, в квартирі розміщено хостел до 15 койко-місць (а.с. 14-16).

Із витягу про державну реєстрацію прав Комунального підприємства Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 27 серпня 2012 року № 35285089 вбачається, що квартира АДРЕСА_2 , належить на праві приватної власності, частка ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу № 1625 від 17 серп6ня 20112 року, засвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С,М. (а.с. 75).

За приписами ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права, виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Законний інтерес є самостійним об`єктом захисту.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) у справі № 1-10/2004 (рішення № 18-рп/2004) законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість. Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимсь конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки.

Отже, поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів наведено в ст. 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких, кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 Цивільного кодексу України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

За правилами ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. п. 3, 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України вказано, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (покладення обов`язку припинити дію, яка порушує право, як спосіб захисту цивільного права чи інтересу можливе щодо триваючого правопорушення, вчиненого іншою особою, яким створюються перешкоди в здійсненні суб`єктивного права), відновлення становища, яке існувало до порушення.

Покладення обов`язку припинити дію, яка порушує право, як спосіб захисту цивільного права чи інтересу можливе щодо триваючого правопорушення, вчиненого іншою особою, яким створюються перешкоди в здійсненні суб`єктивного права.

Відновлення становища, яке існувало до порушення як спосіб захисту цивільного права та інтересу застосовується у тому разі, якщо покладення обов`язку на особу, яка його порушила, припинити дії не відновлює повністю суб`єктивне право, а цього можна досягти вчиненням інших, передбачених законом, заходів.

Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання (ч. 1 ст. 382 ЦК України).

Власник житлового будинку, квартири, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. (ч, 1 ст. 383 ЦК України).

За редакцією ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 4 ст. 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує.

Згідно з положеннями ч. 7 ст. 41 Конституції України та ч. 5 ст. 319 ЦК України, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Разом із тим, згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює в межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав, особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Власник квартири має право використовувати приміщення для власного проживання, проживання членів своєї родини, інших осіб та не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України).

Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 передбачено, що власники квартири зобов`язані використовувати приміщення житлового будинку за призначенням.

Відповідно до Державних будівельних норм (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин ДБН В2.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення», затверджених наказом Держбуду України від 18 травня 2005 року № 80) допускається розміщення нежитлових приміщень, які використовуються для здійснення господарської діяльності, у першому, другому і цокольному поверхах житлових будинків. Крім того, на верхньому житловому поверсі (у тому числі мансардному) допускається розміщення творчих майстерень художників та архітекторів. При цьому, статтею 8 Житлового кодексу передбачено, що у виняткових випадках може здійснюватися переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі за рішенням виконавчих органів міських та обласних рад.

Тобто, для здійснення господарської діяльності, можуть використовуватися лише нежитлові приміщення. Переведення жилих приміщень у нежилі може здійснюватися, але лише у виняткових випадках, і лише за рішенням виконавчих органів міських та обласних рад.

У п. 3.3 ДБН В.2.2-20:2008 «Будинки і споруди. Готелі» (далі - ДБН В.2.2-20:2008) визначено, що готель - це один із засобів розміщення, який визначається згідно з вимогами ДСТУ 4527:2006 «Послуги туристичні. Засоби розміщення. Терміни та визначення», тут: будинок або комплекс приміщень для тимчасового розміщення (проживання).

Пунктом 6.1.1 ДБН В.2.2-20:2008 передбачено, що наявність житлової та приймально-вестибюльної груп приміщень є обов`язковою. Склад додаткових приміщень, що підвищують комфорт готелю, не нормується і приймається згідно із завданням на проектування або за проектом.

Житлова частина будинків готелів (номерний фонд) повинна бути функціонально і планувальне відокремленою.

У випадку розташування приміщень готелів у складі багатофункціональних будинків, а також у випадках блокування приміщень готелів з іншими підприємствами та установами, готелі повинні бути планувальне відокремлені, ізольовані та забезпечені самостійними входами і комунікаціями (вертикальними і горизонтальними).

Відповідно до п. 5.31 ДСТУ 4527:2006 хостел (молодіжний готель) - це готель, у якому номери, розташовані зазвичай за коридорною або блочною системою, і має умови для самостійного готування їжі та санітарно-технічні зручності на поверсі або у блоці; може організовувати харчування у закладі ресторанного господарства.

Отже, терміни «готель» та «хостел» не можна ототожнити з термінами «квартира» та «нежитлове приміщення». Хостел є молодіжним готелем і повинен забезпечуватися самостійним входом і комунікаціями.

Слід зазначити, що пункт 2.50 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» (які діяли на момент виникнення спірних правовідносин) містить вичерпний перелік приміщень, які допускається розміщуватись у першому, другому і цокольному поверхах житлових будинків. Такого приміщення як готель та/або хостел вказаний перелік не містить.

Приписами ст. 150 КУпАП передбачено, що порушення правил користування жилими приміщеннями, використання їх не за призначенням, псування жилих будинків, жилих приміщень, їх обладнання та об`єктів благоустрою тягне за собою попередження або накладення штрафу на громадян від одного до трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За редакцією ст. 152 ЖК України, виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується.

Крім того, Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572, передбачено, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку (квартири), та органу місцевого самоврядування, що видається в установленому порядку (пункт 4).

Такого дозволу на переобладнання квартири з АДРЕСА_2 під хостел, ОСОБА_1 не отримувала.

Колегія суддів вважає, що функціонування даного «хостелу» є незаконним, оскільки цивільним законодавством України передбачено, що квартира у багатоквартирному будинку призначена для постійного проживання, у той час, як у вищезгаданій квартирі розташований «хостел», яким спричиняє велику кількість незручностей та проблем для власників квартир у під`їзді.

Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів приходить дог висновку про те, що функціонування «хостелу» у житловому багатоквартирному будинку є незаконним, порушує права позивача, інших власників та мешканців квартир в будинку АДРЕСА_3

За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованими позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача припинити використовувати квартиру АДРЕСА_2 в якості хостелу. Тому, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

З огляду на зміст позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача привести квартиру АДРЕСА_2 у первісний житловий стан, придатний для постійного проживання однієї сім`ї або однієї людини, колегія суддів вважає, що дана вимога є необґрунтованою. Усунути цей недолік в ході судового розгляду виявилось неможливим у зв`язку з чим підстав для задоволення позову в цій частині колегія суддів не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 липня 2021 року необхідно скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так як апеляційна скарга КП «ККОЖФ Святошинського району м. Києва» підлягає частковому задоволенню, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 липня 2021 року скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, з ОСОБА_1 на користь КП «ККОЖФ Святошинського району м. Києва» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 5 255 грн.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 липня 2021 року скасувати, ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» до ОСОБА_1 , треті особи: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_2 , про зобов`язання вчинити дії щодо припинення використання квартири не за призначенням задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_1 припинити дії щодо використання квартири АДРЕСА_2 не за призначенням, а саме: під розташування «хостелу».

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» (, адреса: м. Київ, вул. Симиренка, 17) 5 255 гривень судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: І.М. Білич

Т.А. Слюсар