ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

10 травня 2023 року

м. Харків

справа №640/15859/13-ц

провадження №22-ц/818/694/23

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря Гармаш К.В.

учасники справи:

заявник: державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Харківській області Хлопов А.В.,

стягувач: Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»

боржник: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за поданням державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Харківській області Хлопова А.В. про тимчасове обмеження виїзду за межі України, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2013 року, постановлену суддею Ніколаєнко І.В., -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2013 року державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Харківській області Хлопов А.В. звернувся до суду із подання в якому просив тимчасово обмежити ОСОБА_1 за виконавчим провадженням №32350085, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , у праві виїзду за межі України до виконання боржником зобов`язань, покладених на нього згідно рішення суду.

Обґрунтовуючи подання посилався на те, що в провадженні ВПВР УДВС ГУЮ в Харківській області знаходиться виконавче провадження ВП №32350085 з примусового виконання листа Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 березня 2012 року по справі №2-73-71/11 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , заборгованість в сумі 3 671 187,47грн. Боржником ОСОБА_1 на даний час рішення суду в добровільному порядку не виконано. Останній ухиляється від виконання своїх зобов`язань покладених на нього рішенням суду.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2013 року подання державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Харківській області Хлопова А.В. про тимчасове обмеження виїзду за межі України задоволено.

Тимчасово обмежено право виїзду за межі України ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 04 вересня 2002 року Люботинським МВ УМВС України в Харківській області, іденттифікаційний номер НОМЕР_2 , до виконання ним судового рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт посилається на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує, що ним в якості забезпечення виконання своїх зобов`язань перед Банком було передано останньому достатню кількість нерухомого майна та яке було вилучено в 2013 році, що є доказом його намірів виконувати зобов`язання та не ухилятися від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням.

Вказує, що державний виконавець не надав доказів на підтвердження факту отримання ним копій постанов про відкриття виконавчого провадження, що свідчить про те, що він не був обізнаний щодо його наявності, у зв`язку з чим він не мав можливості оскаржити в судовому порядку виконавче провадження та був обмежений у праві на захист. Державний виконавець не викликав його для встановлення його зареєстрованого та фактичного місця проживання, місця роботи. Крім того, державним виконавцем не надано доказів на підтвердження факту його ухилення від виконання рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Державний експортно-імпортний банк України» просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін посилаючись на те, що з моменту застосування до боржника заходів тимчасового обмеження у праві виїзду за межі території України, останнім не було вчинено жодної дії направленої на погашення заборгованості. Борг не погашено. Виконавчий збір та витрати виконавчого провадження боржником не було сплачено.

Вказують, що з березня 2020 року на території України було запроваджено карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, що ускладнило порядок примусового виконання рішення суду, перевірки майнового стану боржника та вжиття заходів з доступу до предмету іпотеки банком як заставодержателем.

Державний виконавець здійснював всіх можливих заходів для здійснення виконання рішення суду. Однак, боржник навіть частково його не виконав.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про задоволення подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника суд першої інстанції виходив з того, що останній ухиляється від добровільного виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2011 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість в сумі 3 671 187,47грн.

Рішення суду набрало законної сили 21 листопада 2011 року.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Серед основних засад (принципів) цивільного судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 18 ЦПК України).

Частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Пунктом 1 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) передбачено, що виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті.

У статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) передбачені права та обов`язки державного виконавця.

Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі ді (ч.1 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду)).

Відповідно до положень ст.32 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб;

2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні;

4) інші заходи, передбачені рішенням.

Матеріали справи свідчать, що на підставі вказаного рішення суду 21 березня 2012 року Дзержинським районним судом м. Харкова було видано виконавчий лист №2-7371/11 та пред`явлено на виконання до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Харківській області.

25 квітня 2012 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Харківській області Хлоповим А.В. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження за вищевказаним виконавчим листом.

У подальшому державним виконавцем були зроблені запити до КП «ХМ БТІ», ДПС у Харківській області, УДАІ ГУМВС України в Харківській області.

З отриманих відповідей вбачається, що право власності на об`єкти нерухомого майна, транспортні засоби та відкриті банківські рахунки у ОСОБА_1 відсутні.

10 жовтня 2012 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Харківській області Хлоповим А.В. у присутності двох понятих та стягувача було проведено опис майна, що належить боржнику, про що було складено акту опису та арешту майна від 10 жовтня 2012 року (а.с.9).

Як вбачається із зазначено акту було описано наступне майно:

нежитлова будівля літ. «Г-1», S-9кв.м;

нежитлова будівля літ. «Д-1», загальною площею 285,20кв.м;

нежитлова будівля літ. «Е-1», загальною площею 281,60кв.м;

нежитлова будівля літ. «М-1», загальною площею 22,70кв.м;

нежитловий будинок літ. «Л-1», загальною площею 85,3кв.м;

фундамент літ. «А-1»;

фундамент літ. «Б-1»;

фундамент літ. «В-1», «С-1»;

з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку , запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень статті 377-1 ЦПК України (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Отже, питання про тимчасове обмеження особи у праві виїзду за межі України вирішується за правилами цивільного судочинства в порядку, передбаченому ст.377-1 ЦПК України (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду). За змістом цієї статті вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується в порядку, передбаченому цим Кодексом щодо боржників у виконавчому провадженні за будь-якими виконавчими документами, передбаченими ст.17 Закону №606-ХІV (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду), примусове виконання яких здійснює ВДВС.

Право кожного вільно залишати територію України може бути обмежено лише законом (ст.33 Конституції України). Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон передбачені Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» №3857-ХІІ від 21 січня 1994 року (надалі Закон).

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Пунктом 5 ч.1 ст.6 цього Закону (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) передбачено як підставу для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Згідно п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Зміст норм Закону України «Про виконавче провадження» передбачає юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

Ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), вжите у п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та у п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакціях які діяли на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. Це є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань покладених на нього рішенням є оціночним поняттям.

Задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Можливість застосування до боржника обмеження у праві виїзду за кордон або відсутність підстав для цього не пов`язуються прямо із обсягом здійснення виконавцем інших заходів, спрямованих на примусове виконання рішення суду, законодавчих перешкод для одночасного застосування різних заходів із метою виконання рішення суду немає, а відповідні факти оцінюються в сукупності в кожному конкретному випадку з урахуванням дійсних обставин виконавчого провадження, дій (бездіяльності) боржника тощо. Водночас сторони виконавчого провадження (зокрема, боржник) не позбавлені права і можливості діяти за наявності для того підстав у виконавчому провадженні встановленим порядком з урахуванням зміни обставин, ступеня виконання рішення, наявності підстав для такого виконання, ставити питання про скасування обмежень тощо.

Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.

Враховуючи наведені норми законодавства, колегія суддів вважає, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, та має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

З аналізу приписів ст.57 ЦПК України у системному зв`язку з п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакціях які діяли на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) вбачається, що на виконавця покладено обов`язок надання доказів стосовно наявності навмисного чи іншого свідомого ухилення боржника від виконання обов`язків за рішенням суду, та доведення перед судом їх переконливості.

Як на підставу вимог подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України державний виконавець посилається на те, що боржник ухиляється від виконання зобов`язання, рішення суду останнім не виконано, у зв`язку з чим наявні підстави для застосування заходів примусового виконання рішення у вигляді тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Матеріали справи свідчать, що державний виконавець вживав передбачених ст.ст.11, 32 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) заходів, спрямованих на примусове виконання судового рішення щодо фактичного виконання рішення.

Відповідно до положень ч.1 ст.31 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

При цьому, частиною 5 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) передбачено, що сторони зобов`язані протягом трьох робочих днів письмово повідомити державного виконавця про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також письмово повідомляти державного виконавця про виникнення обставин, що зумовлюють обов`язкове зупинення виконавчого провадження, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі про зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - про зміну місця роботи.

Із змісту постанови про відкриття виконавчого провадження вбачається, що копію зазначеної постанови було направлено в тому числі боржнику ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_1 , яка зазначена у виконавчому листі (а.с.4-5).

Будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 звертався до Банку чи до державного виконавця із заявою щодо зміни свого місця проживання (проживання за іншою адресою, а ніж зазначено у виконавчому документі), матеріали справи не містять та апелянтом не надано.

Таким чином, в розумінні ч.1 ст.31 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду), ОСОБА_1 є таким, що повідомлений про початок примусового виконання рішення, адже йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження №32350085, а отже останній був обізнаний про наявність на виконанні у державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Харківській області Хлопова А.В. виконавчого листа №2-7371/11, виданого 21 березня 2012 року Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з нього та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості в сумі 3 671 187,47грн.

Крім того, як вбачається із змісту рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2011 року, яке опубліковано в ЄДРСУ, відповідач ОСОБА_1 приймав участь в судових засіданнях, та надавав пояснення по справі, а отже знав про розгляд даної справи, мав знати про ухвалене судове рішення.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що зобов`язання перед банком були забезпечені іпотекою нерухомого майна. Первісно він був власником квартир на останньому поверсі, до яких він прибудував мансарду та на все це майно в цілому право власності за ним було визнано рішенням суду про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва. Це нерухоме майно він передав в іпотеку, однак рішення суду згодом було скасовано, майно перестало бути предметом іпотеки, а зазначені квартири він продав, однак отримані від їх продажу грошові кошти на погашення заборгованості перед банком ним сплачено не було.

Крім того, він був власником бази відпочинку, яка була описана державним виконавцем та реалізована значно дешевше її вартості.

Зазначає, що доходу він немає, а наразі бажає виїхати за кордон з метою отримання грошових коштів від іноземних партнерів для будівництва в Україні житла для осіб, які постраждали в наслідок військової агресії Російської Федерації на території України.

Отже, із пояснень ОСОБА_1 встановлено, що частина належного йому майна була продана ним, однак, грошові кошти від реалізації він на виконання грошових зобов`язань не спрямував, отже ухилився від виконання таких зобов`язань.

ОСОБА_1 є працездатною особою, середнього віку, не є особою з інвалідністю.

Наявна причина якою ОСОБА_1 обгрунтовує необхідність виїзду за межі України не є переконливою, доказів щодо наведених ним обставин ОСОБА_1 не надав.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід`ємною частиною «права на суд», а ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (наприклад, пункт 41 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року).

Аналізуючи вищенаведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 , будучи обізнаним про наявність рішення суду про стягнення з нього коштів та відкриття у зв`язку з цим виконавчого провадження, тривалий час ухилявся від виконання зобов`язань. З 2011 року маючи значні боргові зобов`язання будь-яких дій для їх виконання не вчиняє. Доказів зворотного апеляційному суду не надано. Наразі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2011 року залишається невиконаним протягом майже 12 років.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення подання приватного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду, яка постановлена з дотримання вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2013 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 16 травня 2023 року.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова