ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5632/23 Справа № 209/510/21 Суддя у 1-й інстанції - Шендрик К. Л. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Халаджи О. В.

суддів: Канурної О.Д. Космачевської Т.В.

секретар Шавкун Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 квітня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним сумісним майном і спонукання до здійснення певних дій ( суддя першої інстанції Шендрик К.Л.)

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільним сумісним майном і спонукання до здійснення певних дій, в якому просив визнати спільним майном його, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 , який має житлову площу 60,7 кв.м і загальну площу 130,5 кв.м, придбаний на ім`я відповідачки за договором купівлі-продажу від 14 вересня 2001 року № 005-НС, зареєстрованим на Придніпровській товарній біржі; зобов`язати ОСОБА_2 здійснити необхідні дії із введення житлового будинку АДРЕСА_1 в експлуатацію і здійснити державну реєстрацію права власності на нього; витрати у справі покласти на відповідачку.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 квітня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним сумісним майном і спонукання до здійснення певних дій відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, вважає, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального права та вказує, що в оскаржуваному рішенні не надана оцінка правовідносинам сторін щодо незарестрованого будинку, не наводиться норма матеріального права, яка б забороняла задовольнити позовні вимоги, не наведені аргументи спростування доводів позовної заяви.

ОСОБА_1 просив рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 05 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задольнити. У судовому засіданні доводи своєї апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Від представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, проте докази направлення відзиву позивачу відсутні, а тому при апеляційному перегляді суд його не враховує. У судовому засіданні ОСОБА_3 виклав відзив на апеляційну скаргу, в якому проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного:

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони знаходились у зареєстрованому шлюбі з 13 жовтня 1989 року по 25 грудня 2002 року.

14 вересня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 005-НС, згідно п.1 якого продавець продав, а покупець купив незавершене будівництво житлового будинку, загальною площею 132,1 кв.м., житловою площею 60,7 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 2 вищевказаного договору, характеристика нерухомого майна: згідно довідки-характеристики Дніпродзержинського БТІ від 15 червня 2001 року № 3239, готовність незавершеного будівництва житлового будинку складає 91%. Відповідно до п. 4 вищевказаного договору, незавершене будівництво житлового будинку продане за 5000 грн., які продавцем отримані від покупця після підписання даного договору.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 04 листопада 2013 року договір купівлі-продажу незавершеного будівництва житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , укладений на Придніпровській товарній біржі 14 вересня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був визнаний дійсним з подальшою реєстрацією права власності на будинок за ОСОБА_2 .

Згідно з технічним висновком Державного підприємства «Проектний інститут «Дніпродзержинськцивільпроект» від 20 вересня 2017 року ступінь готовності до експлуатації житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , становить 100 %.

Вищезазначені обставини підтверджуються рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 вересня 2017 року у справі № 209/4740/16-ц, яке було залишене без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2018 року та постановою Верховного суду від 21 травня 2020 року (а.с. 19-27).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем була заявлена вимога про визнання спільним майном житлового будинку, проте даний будинок має статус незавершеного будівництва.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 22 КпШС України (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі - продажу спірного будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України.

Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідачкою до суду не було надано доказів на спростування факту придбання будинку незавершеного будівництва за їх спільні з позивачем сімейні кошти.

Як було встановлено судом першої інстанції та не спрастовано матеріалами справи, житловий будинок АДРЕСА_1 не прийнятий в експлуатацію.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норми статті 60 СК України передбачають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879, 881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком в юридичному розумінні, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених Законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Відповідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку відмовляючи в задоволенні позову, оскільки вимогою позивача було визнання майна спільним сумісним майном, тобто в даному випадку поділу підлягє тільки те майно яке має стату завершеного будівництва, введено в експлуатацію, та зареєстороване у відповідності до вимог чинного законодавства, проте як встановлено матеріалами справи, майно відповідно до якого виник спір не здано в єексплуатацію, а тому позивачим обрано не вірний спосіб захисту своїх прав.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

О.Д.Канурна

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 10 серпня 2023 року.

Суддя-доповідач О. В. Халаджи