З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
Номер провадження 2/229/1092/2023
22 травня 2023 року Дружківський міський суд Донецької області в складі:
судді Лапченко О.М.,
за участі секретаря Терещенко С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дружківка Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
встановив:
представник позивача адвокат Плахтій О.В., яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом, згідно якого просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом на право на спадщину за законом, виданим 27.05.2014 року Першою Артемівською державною нотаріальною конторою, зареєстровано в реєстрі за № 2-123. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.05.2014 року, номер запису про право власності 5796986. Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 231 від 23.10.2021 року, виданою Головою квартального комітету № 10, у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані дві особи: позивач ОСОБА_1 та його син відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідач ОСОБА_2 не є співвласником вказаного житла та з 2012 року у будинку не проживає, житлом взагалі не цікавиться, не приймає жодної участі в його утриманні, оплаті житлово-комунальних послуг, тощо, особисті речі відповідача у будинку відсутні. Жодних перешкод у користуванні житловим приміщенням відповідачу ніколи ніким не чинилося. Позивач з відповідачем контактів не підтримує, про його точне місцезнаходження та місце проживання позивачу невідомо. Факт не проживання за місцем реєстрації ОСОБА_2 з 2012 року підтверджує відповідний Акт від 23.10.2021, складений Головою квартального комітету № 10, за участю сусідів позивача, та довідка № 231 від 23.10.2021 року, видана Головою квартального комітету № 10, підпис якого засвідчено секретарем комітету мікрорайону «Ступки». Факт реєстрації відповідача у належному ОСОБА_1 на праві приватної власності будинку порушує право позивача на вільне володіння, розпорядження та користування належним їй майном, у тому числі, позивач вимушений у більшому розмірі оплачувати деякі комунальні послуги, які не використовуються, але фактично нараховуються, виникають проблеми, пов`язані з оформленням субсидії на житло. У зв`язку із цим позивач змушений звернутися із вказаним позовом до суду для захисту своїх порушених прав.
Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 грудня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Плахтій О.В. в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. До суду від представника позивача надійшла заява, згідно якої вона просить розглянути справу у її відсутність та у відсутність позивача, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Повідомлений належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання відповідач не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв та клопотань про розгляд справи без його участі або про відкладення судового засідання від нього на адресу суду не надходило. У встановлений ухвалою про відкриття провадження у справі строк відзив на позовну заяву відповідачем також не поданий.
Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про судове засідання, але причин неявки суду не повідомив, суд вважає можливим у відповідності до пункту 1 частини 3 статті 223 ЦПК України провести судове засідання без його участі.
При цьому, за наявності умов, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення по справі.
У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого 27.05.2014 року держаним нотаріусом Першої Артемівської державної нотаріальної контори Волобуєвою О.В., номер в реєстрі №2-123 (спадкова справа №146/2014), що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер довідки 22187264 від 27.05.2014 року, номер запису про право власності 5796986 (а.с.8, 9).
Відповідно до довідки № 231 від 23.10.2021 року, виданої Головою квартального комітету № 10 мікрорайону «Ступки» ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_2 за даною адресою не мешкає з 2012 року (а.с.10).
Згідно Акту комісії в складі Голови квартального комітету № 10 Шурчаникової Н.А. та сусідів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 від 23.10.2021 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 , фактично не мешкає з 2012 року (а.с.11).
Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Як зазначено в ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Пункт 2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Таким чином, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла; і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї; колишніми членами його сім`ї; а також членами сім`ї колишнього власника житла.
Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Відповідно до абз. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Документом, до якого вносяться відомості про місце проживання та місце перебування особи, є у т.ч. паспорт громадянина України.
Таким чином, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування особи за певною адресою.
Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 не проживає.
Як вбачається з листа начальника Бахмутського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області (від 14.02.2022 року № 1846/401/02-2022) згідно обліків Бахмутського РВП ГУНП в Донецькій області ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з приводу чинення йому перешкод з боку будь-якої особи щодо недопущення його до будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не звертався.
Як вбачається з листа в.о. генерального директора КНП «БЛІЛ м. Бахмут» Новикової В. № 961 від 16.02.2022 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період 2020-2021 року у списках санпропускників, травмпункту не замиться, за даними електронної медичної інформаційної системи та централізованого пункту видачі листків непрацездатності (як по поліклініці так і по стаціонару) не значиться, медична документація в реєстратурі відсутня, медична документація в архіві відсутня, на психоневрологічному обліку не перебуває.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи представником позивача були обґрунтовані обставини, на які вона посилалася як на підстави вимог позивача.
Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірному будинку, ним не користується, витрати, пов`язані з оплатою житла та комунальних послуг не сплачує, а тому суд визнає відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77, 78, 81, 82, 89, 258, 259, 263-265, 273, 280, 282, 284 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 334, 346, 383, 386 ЦК України суд,
позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя - О.М.Лапченко