ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року м.Суми

Справа №574/13/22

Номер провадження 22-ц/816/713/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Буринського районного суду Сумської області від 10 березня 2023 року в складі судді Гук Т.Р., ухваленого в м. Буринь, повний текст рішення виготовлено 13 березня 2023 року.

в с т а н о в и в :

В січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок «А-І», загальною площею 68,8 м2, в тому числі житловою 30,4 м2, з надвірними спорудами: Б гараж, В сарай, Г літня кухня, Д навіс, Ж сарай, З сарай, К убиральня, пг погріб, № 1-2 огорожа, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 з підстав визначених в описовій частині позову. Стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона є фактичним користувачем житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 та зареєстрована в цьому будинку з 2012 року, але фактично проживає з 2008 року по сьогоднішній день. Разом із нею в будинку проживають її мати ОСОБА_3 , але зареєстрована з 2011 року, неповнолітній син від другого шлюбу ОСОБА_4 , 2013 р.н., та її чоловік ОСОБА_5 . У 2008 році за взаємною домовленістю з відповідачем, ОСОБА_2 , була взята іпотека під житловий будинок АДРЕСА_1 , яка була оформлена на нього, однак суми по кредиту за будинок сплачувала безпосередньо вона, що підтверджується наявними у неї банківськими квитанціями та розписками про сплату суми кредиту по кредитному поговору №223335956. Договір іпотеки від 17.06.2008 року був оформлений в період коли вона з сином відповідача ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі, і саме в цей період було вирішено оформити іпотеку з визначенням іпотекодавця ОСОБА_2 , а іпотекодержателем ВАТ "Райффайзен банк Аваль", на умовах виконання зобов`язання до 04.08.2019 року. Шлюбні відносини з ОСОБА_6 були розірвані в судовому порядку, на підставі рішення Буринського районного суду Сумської області від 24.06.2011 року і після розірвання шлюбу вона з колишнім чоловіком та його батьком, відповідачем по справі, домовились, що вона продовжує сплачувати суми кредиту, оскільки мала на той час дохід від підприємницької діяльності та продовжувала проживати в цьому будинку, а після повної оплати суми кредиту за нею буде визнано право власності на спірний будинок. З травня 2011 року по 2020 рік вона сплачувала кредит, а саме вносила готівку через касу ВАТ "Райффайзен банк Аваль", а інколи вона або її мати віддавала готівкою відповідачу суми на погашення кредиту, а він писав розписки про отримання коштів для погашення кредиту за житло. Крім того, за період проживання в спірному будинку вона щорічно сплачувала суми земельного податку, а також її сім`єю були проведенні роботи по покращенню будинку: зроблений поточний ремонт, замінені старі вікна на пластикові віконні рами, проведено водопостачання, встановлений новий паркан (металопластик), на подвірї покладений асфальт, встановлений новий газовий котел, тощо. Свої зобов`язання вона виконала і сплатила суму кредиту, останній платіж було здійснено в серпні 2020 року, а також влітку 2020 року вона сплатила у приватного нотаріуса м. Буринь ОСОБА_7 суму в розмірі 6000 грн. за зняття обтяжень з нерухомого майна та здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, і вони мали намір переоформити право власності на нерухоме майно - житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 на неї. Однак, відповідач почав чинити перешкоди у користуванні майном і не визнає її право власності на вказане майно. Він навіть в грудні 2021 року звернувся до ТОВ «Енера Суми» з заявою про відключення постачання електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 , мотивуючи тим, що як власник майна не потребує у постачанні електричної енергії. А також мав намір звернутися, а можливо і звернувся до AT «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» з заявою про відключення газопостачання за вказаною адресою, оскільки у них виникли деякі суперечки та непорозуміння на політичному ґрунті.

Рішенням Буринського районного суду Сумської області від 10 березня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ні у позовній заяві, ні у судовому засіданні не вказала, на підставі якого ж саме правочину на її думку у неї виникло право власності на спірний житловий будинок. Однак, враховуючи правовідносини, які склалися між сторонами, суд дійшов висновку, що дії сторін по досягненню усної домовленості між ними, щодо відчуження ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 спірного житлового будинку після виплати нею, отриманого відповідачем в банку кредиту для його придбання, фактично були спрямовані на укладення попереднього договору щодо відчуження спірного житлового будинку. Проте, стороною позивача не було доведено належними, достатніми та достовірними доказам укладення з відповідачем у формі, яка відповідає формі правочину щодо нерухомого майна відповідно до глави 16 розділу IV ЦК України, ні попереднього, ні основного договору щодо відчуження спірного житлового будинку, а також досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов такого договору. Крім того, позивачем не надано доказів виконання нею кредитних зобов`язань ОСОБА_2 в період перебування нею у зареєстрованому шлюбі з сином відповідача, а також доказів, що такі зобов`язання виконувались нею за рахунок особистих коштів, а не спільних коштів подружжя. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку стосовно того, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту її порушеного права

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне встановлення судом фактичних обставин справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що між сторонами відбувся правочин в усній формі домовленість щодо погашення нею кредиту і обов`язку відповідача оформити на неї право власності на будинок і обставини укладання такого правочину визнаються стороною відповідача, а тому не підлягають доведенню. Вказує, що відповідач не проти визнати за нею 70 % будинку, а решту 30 % визнати за його онукою, старшою донькою позивача. Крім того, відповідач зняв з реєстраційного обліку у спірному житлі, без її згоди, відповідача та членів її сім`ї, хоча вони фактично проживають там. Вказує, що визнання за нею права власності базувалося на тому, що воно виникло у відповідача внаслідок виконання нею умов кредитного договору і це не заперечувалося відповідачем.

Від відповідача відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

В судовому засіданні позивач та її представник апеляційну скаргу підтримали та просили суд її задовольнити.

Відповідач та його представник до суду не прибули, у заяві до суду відповідач просив розглянути справи у його відсутність.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як становлено судом і вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та син відповідача ОСОБА_6 з 12.05.2004 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Буринського районного суду Сумської області від 24.06.2011 року (а.с. 7, 9).

04.06.2008 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку разом із гаражем Б, сараєм В, літньою кухнею Г, навісом Д, сараями Ж,З, убиральнею К, погребом та огорожею N, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчено 04.06.2008 року приватним нотаріусом Буринського районного нотаріального округу Черниш Д.М. та зареєстровано в реєстрі за №1167 (а.с. 106-107). Згідно п.3 вказаного договору продаж будинку вчинено за 43000 грн.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 04.06.2008 року за відповідачем ОСОБА_2 20.11.2014 року було зареєстровано право приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 17-18).

Із вказаного витягу також вбачається, що 17.06.2008 року до реєстру було внесено запис про іпотеку спірного житлового будинку на підставі договору іпотеки від 17.06.2008 року, за яким іпотекодавцем є ОСОБА_2 , а іпотекодержателем - ВАТ "Райфайзен Банк Аваль". Також у витягу зазначено, що строк основного зобов`язання 04.08.2019 року, а розмір основного зобов`язання 19082 дол. США.

Згідно наданих позивачкою копій розписок від 04.05.2011 року, 04.12.2012 року, 05.02.2013 року, 05.03.2013 року, 07.04.2013 року, 02.05.2013 року, 28.12.2014 року, 18.10.2015 року, ОСОБА_2 отримав від позивачки та її матері ОСОБА_3 кошти для погашення кредиту за житловий будинок в загальній сумі 13030 грн. та 500 дол. США (а.с. 19-21).

Із копій квитанцій про сплату кредиту за період з 2011 року по 2020 рік, вбачається, що за вказаний період на погашення, отриманого ОСОБА_2 у ВАТ "Райфайзен Банк Аваль" кредиту було сплачено кошти в загальній сумі 117 777 грн. та 3508,43 дол. США,і визначено платника грошової суми ОСОБА_2 (а.с. 26-45).

Крім того, в судовому засіданні в суді першої інстанції сторонами було визнано наступні обставини: вищевказаний житловий будинок був придбаний за рахунок кредитних коштів, отриманих ОСОБА_2 за кредитним договором, укладеним ним у 2008 році з ВАТ "Райфайзен Банк Аваль". Після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та сином відповідача ОСОБА_6 у 2011 році позивачка залишилась проживати у спірному житловому будинку та між нею та ОСОБА_2 було досягнуто усної домовленості щодо подальшу сплату нею заборгованості за кредитом, після повної виплати якого буде вирішено питання про переоформлення права власності на нього.

Оскільки, обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню між ними в порядку, встановленому ЦПК України, суд вважав ці обставини такими, що є встановленими.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За правилами встановленими ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч. 1- 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За правилами встановленими ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 510 ЦК України встановлено, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За правилами встановленими ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, заставою.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. (ч. 1 ст. 574 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Предметом застави може бути майно, яке заставодавець набуде та/або може набути після виникнення застави (майбутній урожай, приплід худоби тощо).

Частиною 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. (в редакції на день укладання договору купівлі продажу спірного будинку).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (в редакції станом на день укладення договору купівлі продажу спірного будинку) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, просила визнати за нею права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що вона сплатила кредитні кошти за кредитним договором укладеним з відповідачем та забезпеченим іпотекою, предметом якої є спірний житловий будинок з надвірними спорудами, а тому у неї виникло право власності на вказаний житловий будинок.

Проте, оплата позивачем грошових коштів на погашення кредитного зобов`язання відповідача, яке забезпечене іпотекою, не є підставою для набуття права власності на нерухоме майно яке було предметом іпотеки, оскільки останній виступає заставним майном, що покликано забезпечити належне виконання боржником взятих на себе зобов`язань.

Розписки про передачу грошових сум відповідачу є доказами про надання відповідачу грошових коштів, оскільки у них була домовленість про відчуження на користь позивачки частки спірного житлового будинку і ці обставини були визнані відповідачем в судовому засіданні.

Але ці обставини свідчать про виникнення між сторонами інших правовідносин.

Факт проживання позивачки за адресою: АДРЕСА_1 , де розташований предмет іпотеки, відповідно до діючого законодавства також не породжує у неї набуття права власності на нерухоме майно. Будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач придбав спірний житловий будинок саме з метою його передачі у власність відповідачці матеріали справи не містять як і письмових доказів того, що відповідач мав намір здійснити відчуження спірного житлового будинку на користь позивача та її онука після погашення заборгованості за кредитним договором.

Обставини часткового визнання відповідачем позовних вимог, а саме визнання за нею 70 % будинку, а решту 30 % визнання за його онукою, старшою донькою позивача колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на те, що власник в разі виявлення волевиявлення не позбавлений права розпорядитися належним йому майном, в тому числі і шляхом його відчуження на користь третіх осіб у встановленому законом порядку, проте таке волевиявлення не може гуртуватися лише на процесуальній дії як визнання позову в судовому засіданні, оскільки законом передбачений відповідний порядок відчуження нерухомого майна.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що в разі визнання відповідачем в суді факту погашення кредитної заборгованості в рахунок отриманих від неї коштів за кредитним договором, що був укладений з відповідачем, остання не позбавлена права звернутися до суду з відповідною вимогою про стягнення з нього сплаченої грошової суми і буде належним способом захисту її порушеного права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції відносно того, відсутні підстави за визнання за нею права власності на спірний житловий будинок і як способу захисту її порушених прав з приводу повернення переданих нею відповідачу грошових сум для погашення його кредитної заборгованості.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Буринського районного суду Сумської області від 10 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 травня 2023 року.

Головуючий - С. С. Ткачук

Судді: В. І. Криворотенко

О. І. Собина