Справа №751/1662/23
Провадження №2/751/670/23
Рішення

Іменем України

08 травня 2023 року місто Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Деркача О. Г.

при секретарі Савчук М. О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними в справі матеріалами цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо передмету спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

02.03.2023 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Тука Сергій Михайлович звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо передмету спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що позивач є власником 2/9 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що власниками інших часток даного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Також, у вищевказаному житловому будинку зареєстрований, але фактично не проживає протягом більше ніж дев`яти років ОСОБА_2 .

Вказує, що позивач та треті особи не зверталися до відповідача з проханням добровільно зняття останнього з реєстрації належного їм на праві власності житлового будинку, оскільки на сьогоднішній день місце проживання відповідача їм не відоме.

Так, реєстрація відповідача в спірному житловому будинку створює перешкоди для всіх співвласників будинку у його розпорядженні, адже, на сьогоднішній день між всіма співвласниками досягнуто домовленість про відчуження будинку, а реєстрація відповідача зменшує попит потенційних покупців, які мають намір його придбати та безпосередньо впливає на його ринкову вартість.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06.03.2023 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Сторони в судове засідання не викликалися. Розгляд справи здійснювався за наявними у справі матеріалами, з урахуванням положень п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8, ч.ч. 11, 12 ст. 128, ч. 4, 10 ст. 130 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Положеннями ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що згідно довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 03.02.2023 року, до складу зареєстрованих осіб житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , входить тільки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 16)

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.10.2008 року, виданого держаним нотаріусом Другої чернігівської державної нотаріальної контори Деркач Н.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 4-2859, витягу КП «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» про реєстрацію право власності на нерухоме майно від 26.12.2008 року за № 21431454, реєстраційний номер 24889806 та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 22.02.2023 року за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на 2/9 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 7 8, 12 15)

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.10.2019 року, виданого держаним нотаріусом Другої чернігівської державної нотаріальної контори Шатуновою С.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2-391, витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.03.2013 року за № 1076609 та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 22.02.2023 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 10 15)

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Частина 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч. 1 ст. 358 ЦК України).

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Підстави втрати права на користування житловим приміщенням регулюються статтями 71,72 ЖК України в разі користування житловим приміщенням у будинках державного і громадського фонду та ст. 405 ЦК України у разі користування майном (житлом) власника.

Виходячи з положень ст. 150 ЖК України та ст. 383 ЦК України власник житла має право використовувати його для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Таким чином, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла; і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї; колишніми членами його сім`ї; а також членами сім`ї колишнього власника житла.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як вбачається з акту Виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 16.02.2023 року за № 2-87/02/23 про непроживання особи за місцем реєстрації, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований, але фактичного з 2013 року не проживає за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 17)

Конституційний суд України в мотивувальній частині свого Рішення від 14 листопада 2001 року №1-31/2001 №15-рп/2001 (справа щодо прописки) констатував: «Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (частина перша статті 13), міжнародним пактом про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 12), протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (сттатя2) та іншими міжнародно-правовими актами.

Вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як інші права і свободи людини, є невідчужуваними та непорушним (стаття 21 Конституції України).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року.

Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

Відповідно до п. 12 ст. ст. 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

Згідно п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є самостійною та достатньою підставою для зняття цієї особи з реєстрації.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, враховуючи, що позивач є співвласником житлового приміщення, а відповідач більше року без поважних на те причин не проживає в житловому приміщенні, а тому, з метою захисту права власності позивача та усунення йому перешкод у здійсненні права власності, суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 263-265, 268, 274-279, 354 ЦПК України, суд,

Вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо передмету спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну і резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 08.05.2023 року.

Суддя О. Г. Деркач