У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.05.2023 Справа №607/9156/23

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі судді В.М. Братасюка розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , в особі адвоката Василишин К.В., звернулася із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Одночасно з позовом подано заяву про забезпечення позову, шляхом заборони відповідачу ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження чи обтяження майна, а саме: земельної ділянки площею 0,0029 га. кадастровий номер :08:015:0844; транспортного засобу Lехus LХ 570, 2013 р.в. VIN код: НОМЕР_1 .

Вирішуючи питання забезпечення позову суд виходить з наступного.

Необхідність вжиття заходів забезпечення позову у даний спосіб, позивач обґрунтовує тією обставиною, що предметом позову по даній справі є вимога майнового характеру, а саме: відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 365 079, 33 грн. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та витягу із ДЗК ОСОБА_2 ІПН: НОМЕР_2 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,0029 га. кадастровий номер :08:015:0844. Крім того, відповідно до витягів Єдиного державного реєстру МВС ОСОБА_2 є власником транспортного засобу Lexus LX 570, 2013 р.в. VІN код: НОМЕР_1 . Вважає, що обраний ним спосіб забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами, оскільки спір щодо відшкодування шкоди носить матеріальний характер, а відсутність обтяжень на майно може стати дійсною перешкодою у ефективному захисті та поновленні прав, якщо факт їх порушення буде встановлений судом при вирішенні спору. Невжиття заходів забезпечення позову істотно ускладнює та взагалі унеможливлює ефективний захист та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду. Зазначені вище обмеження стосуються лише заборони вчиняти дії щодо відчуження земельною ділянкою та автомобілем, не позбавляють права власності, користування та носять тимчасовий характер.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачає, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Як передбачено положеннями ч.7 ст.153 ЦПК України, в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, а також вирішує питання зустрічного забезпечення.

Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

При цьому, відповідно до вимог ч.3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Згідно із п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Також слід зазначити, що статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення ст.ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч.3 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Разом з тим, на відміну від адміністративного судочинства, визначальний принцип цивільного судочинства полягає у змагальності сторін, тобто у покладанні обов`язку доказування обставин в обґрунтування вимог/заперечень покладається на кожну із сторін процесу.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, та певні протоколи до неї, і ця обставина з огляду на приписи ч.1 ст. 9 Конституції України, Закону України від 29.06.2004 року «Про міжнародні договори» свідчить про обов`язковість застосування національними судами України норм Конвенції.

Втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статі 1 Протоколу №1, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються і поставленою метою. (Рішення ЄСПЛ у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28.07.1999 року, заява №22774/93).

Відтак суд наголошує, що диспозиція ст. 149, 150-153 ЦПК України, яка дозволяє суду забезпечити позов шляхом накладання арешту, або ж заборони відчуження майна, носить оціночний характер судом ризиків заподіяння шкоди інтересам позивача.

А тому, навіть якщо між сторонами і існує спір, рішення суду, постановлене у формі ухвали, про накладання арешту на майно, тобто втручання в основоположне право особи вільно володіти майном, до ухвалення остаточного рішення у справі - не може ґрунтуватися виключно на припущеннях позивача, про те, що відповідач може чи має намір відчужити належне майно з метою ухиляння від виконання судового рішення.

При цьому, суд наголошує, що позивачем належними допустимими, та достатніми доказами не доведено наявності наміру відповідача будь яким чином відчужити належне йому майно, з метою уникнення виконання рішення суду.

Оскільки позивачем ставиться питання про втручання судовим рішенням в основоположне право особи вільно володіти майном, до ухвалення остаточного рішення у справі, для суду є несправедливим та нерозумним «формальний» підхід для вирішення питання забезпечення позову шляхом задоволення виключно шляхом дослідження чи дотримано позивачем форми заяви про забезпечення позову, без з`ясування дійсних відносин сторін спору (наявності наміру відповідача будь яким чином відчужити належне йому майно, саме з метою уникнення виконання рішення суду).

Окрім того, суд звертає увагу на те, що позивачем заявлено вимогу про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 365079,33 грн., вартість відновлювального ремонту (з придбанням нових складових-запчастин для заміни) визначено у розмірі 492479,33 грн., страхове відшкодування за шкоду заподіяну майну потерпілого у розмірі 127 400 грн., перераховано на картковий рахунок позивача в повному обсязі, а тому до страховика майнові та немайнові претензії відсутні. Водночас зазначаючи про співмірність заходів забезпечення позову позивач вказує лише на наявність майна у відповідача, про вартість вказаного майна (яка очевидно кілька разів перевищує ціну заявленого позивачем позову - 365 079, 33 грн.) не зазначається.

Таким чином, проаналізувавши заяву про забезпечення позову, матеріали позовної заяви, виходячи із засад розумності, та обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову, з урахуванням забезпечення збалансованості інтересів сторін, суд приходить до переконання, що подана позивачем заява про забезпечення позову до задоволення не підлягає, заборона відповідачу ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження чи обтяження майна, а саме: земельної ділянки площею 0,0029га. кадастровий номер :08:015:0844 та транспортного засобу Lехus LХ 570, 2013 р.в. VIN код: НОМЕР_1 є не співмірним із заявленими позовними вимогами із визначенням ціни позову 365 079,33 грн. та призведе до невиправданого обмеження прав відповідача, оскільки окрім права володіння власника, відбудеться обмеження правом розпоряджатися майном на власний розсуд, а будь-яких доказів, чи наявності підстав вважати, що не застосування заходів забезпечення позову у визначений позивачем спосіб може призвести до утруднень чи унеможливить виконання рішення суду, позивачем не надано, а обґрунтування зазначені в заяві є лише припущенням.

Керуючись ст. 149-153 ЦПК України ,-

у х в а л и в :

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу відповідачу ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження чи обтяження майна, а саме: земельної ділянки площею 0,0029 га. кадастровий номер :08:015:0844; транспортного засобу Lехus LХ 570, 2013 р.в. VIN код: НОМЕР_1 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у 15-денний строк з дня проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Головуючий суддяВ. М. Братасюк