Дата документу 12.04.2023 Справа № 336/1123/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/1123/23 Головуючий у 1 інстанції Дацюк О.І.
Провадження № 22-ц/807/872/23 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заінтересована особа ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з заявою, заінтересована особа ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису.

В обґрунтування заяви зазначено, що вони проживають у АДРЕСА_1 , являються пенсіонерами.

ОСОБА_3 є їх рідним сином, який проживає разом з ними в квартирі за вищевказаною адресою.

Тривалий час, починаючи з 2017 року, ОСОБА_3 систематично вчиняє щодо них домашнє насильство, робить неможливим проживання з ним в одній квартирі.

Постійно влаштовує крики та скандали, ображає, морально принижує, обзиває, висловлюється нецензурною лайкою, погрожує розправою, чим застосовує психологічне насильство щодо них. Неодноразово погрожував фізичним знищенням, погрожував підпалити квартиру, а їх спалити або зарізати вночі, коли вони будемо спати.

Неодноразово застосовував щодо них фізичну силу - штовхав, наносив удари по тулубу, голові. Удари наносив не тільки руками, а й тяжкими предметами.

Систематично виносить із квартири речі - (побутову техніку), продукти, одяг та взуття, який належить їх, чим застосовує економічне насильство щодо них.

Внаслідок такої поведінки ОСОБА_3 вони вимушені часто переховуватися у родичів.

Всі ці роки вони потерпаємо від знущань з боку сина.

Будучи особами похилого віку, маючи незадовільний стан здоров`я, постійно знаходяться в стресовому стані, почуваються в квартирі в небезпеці, вимушені переховуватись.

З приводу таких неправомірних дій ОСОБА_3 вони неодноразово зверталися до Шевченківського відділення поліції ГУНП в Запорізькій області..

Працівниками поліції неодноразово виносились термінові заборонні приписи стосовно кривдника ОСОБА_3 , неодноразово складались протоколи про адміністративне правопорушення відносно кривдника за ч.1 ст. 173-2 КУпАП

Останній раз 11.01.2023 року, працівниками поліції вкотре було винесено термінові заборонні приписи стосовно кривдника ОСОБА_3 , а саме :

- терміновий заборонний припис № 310572, у зв`язку із скоєнням домашнього насильства стосовно матері ОСОБА_1 , яким строком на 5 діб заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою від домашнього насильства та зобов`язано залишити місце проживання постраждалої особи

- терміновий заборонний припис № 310572, у зв`язку із скоєнням домашнього насильства стосовно батька ОСОБА_2 , яким строком на 5 діб заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою від домашнього насильства та зобов`язано залишити місце проживання постраждалої особи

Просили суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 , яким визначити заходи тимчасового обмеження йог прав та покласти на нього обов`язки, а саме:

- заборонити перебувати в місці спільного проживання (перебування) за адресою АДРЕСА_1 з постраждалими особами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

- заборонити наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування), інших місць частого відвідування постраждалими особами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

- заборонити вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Обмежувальний припис видати строком на 6 (шість) місяців.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2023 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким їх заяву задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із недоведеності вимог про видачу обмежувального припису, та того, що ОСОБА_3 постійно проживає у квартирі разом із заявниками, при цьому у суду відсутні відомості щодо наявності у нього іншого житла, отже застосування запропонованих заявниками заходів, зокрема щодо заборони перебування за місцем проживання та наближення до вказаної адреси може привести до порушення права ОСОБА_3 на житло.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є пенсіонерами та проживають у АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та проживає разом з ними в квартирі за вищевказаною адресою.

З приводу неправомірних дій ОСОБА_3 заявники неодноразово зверталися до Шевченківського відділення поліції ГУНП в Запорізькій області. .

Працівниками поліції неодноразово виносились термінові заборонні приписи стосовно кривдника ОСОБА_3 , неодноразово складались протоколи про адміністративне правопорушення відносно кривдника за ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

В матеріалах справи містяться докази того, що ОСОБА_3 систематично, протягом тривалого часу, вчиняє домашнє насильство : копії термінових заборонних приписів від 11.01.2023 року стосовно кривдника ОСОБА_3 у зв`язку із скоєнням домашнього насильства стосовно апелянтів , якими строком на 5 діб заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалими особами від домашнього насильства та зобов`язано залишити місце проживання постраждалих осіб.

Також в матеріалах справи міститься інформаційний лист начальника ВП № З ГУНП в Запорізькій області.

Згідно інформації, викладеної у вказаному документі, ОСОБА_3 неодноразово на протязі 2022 року вчиняв домашнє насильство відносно своїх батьків. Апелянти неодноразово звертались за допомогою до ВП № 3 та до служби 102.

Заявниками до заяви надані копії постанов суду, відповідно до яких останній лише одного разу був притягнутий до відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_2 26.03.2020 року.

За іншими постановами суду ОСОБА_3 не піддавався заходам адміністративного стягнення.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч. 2 ст. 83 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 цього Закону визначено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Подібна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, від 12 січня 2022 року в справі № 752/9731/21, від 09 січня 2023 року в справі № 161/5807/22.

У постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 369/7782/19 (провадження № 61-21337св19) зроблено висновок, що «відповідно до частини третьої статті 26 Закону № 2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 80 ЦПК України).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що заявниками до заяви надані копії постанов суду, відповідно до яких останній лише одного разу був притягнутий до відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_2 26.03.2020 року.

За іншими постановами суду ОСОБА_3 не піддавався заходам адміністративного стягнення.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що жодних доказів того, що ОСОБА_3 після 2020 року скоював протиправні дії щодо заявників до заяви не надано, оскільки такі обставини можуть бути встановлені лише постановою суду у справі про адміністративне правопорушення або вироком суду у кримінальному провадженні.

Крім того, судом першої інстанції вірно враховано, що ОСОБА_3 постійно проживає у квартирі разом із заявниками, при цьому у суду відсутні відомості щодо наявності у нього іншого житла, отже застосування запропонованих заявниками заходів, зокрема щодо заборони перебування за місцем проживання та наближення до вказаної адреси може привести до порушення права ОСОБА_3 на житло.

Аналізуючи викладене та надані заявниками докази, колегія суддів дійшла висновку про те, що у задоволенні заяви слід відмовити, оскільки заявниками не надано належних та достатніх доказів, які б підтвердили наявність підстав для застосування обмежувального припису.

Апеляційний суд вважає такі висновки правильними, враховуючи, що відповідно до ст. 39 КУпАП якщо особа, піддана адміністративному стягненню, протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, то ця особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню.

Враховуючи наведене, заявником не було підтверджено належними та допустимими доказами здійснення заінтересованою особою впродовж тривалого часу насильницьких дій психологічного характеру по відношенню до заявника, які, згідно доводів заявника, полягають у образах заявника та вчиненні конфліктних дій, а також здійсненні перешкод у користуванні нею квартирою.

Апеляційний суд приймає до уваги, що спір між сторонами щодо користування нерухомим майном не може бути вирішений шляхом застосування заходів обмежувального припису. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд в постанові від 10 лютого 2023 року в справі № 676/3259/22 (провадження № 61-10646св22).

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу про неможливість допущення порушення прав ОСОБА_3 на право користування квартирою, яка є його єдиним житлом, у випадку задоволення заяви про видачу обмежувального припису із заявленими заявником обмеженнями.

Оцінюючи правильність таких висновків, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу

у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними;

якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Разом із тим, в межах даної справи позивачем не доведено наявності підстав для застосування заходу втручання у право на мирне володіння майном і обмеження права заінтересованої особи на житло, місце його проживання в якому зареєстроване, оскільки не доведено необхідності забезпечення безпеки заявника шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», так і не доведено, що таке втручання в права і свободи особи є пропорційним.

Оцінюючи в цілому аргументи скаржників, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не містять відомостей, передбачених ч. 5 ст. 2 ст. 356 ЦПК України, а саме, в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо), а формальне зазначення заявником в апеляційній скарзі про незаконність рішення і порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права нічим не обґрунтовується та є безпідставним.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14 квітня 2023 року.

Головуючий

Судді: