Справа № 465/8224/21 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/2980/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю представника позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) на заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 лютого 2022 року у складі судді Стрельбицького В.В. в справі за позовом ОСОБА_2 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про скасування арешту,-

встановив:

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про скасування арешту, просила скасувати в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, обтяження у вигляді арешту нерухомого майна (тип обтяження) на все нерухоме майно (невизначене майно), що зареєстровано 06.12.2010 о 10:17:59 за № 10573118 реєстратором Львівська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, підстава виникнення обтяження: постанова Підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області про відкриття виконавчого провадження ВП № 21170604 від 06.09.2010, обтяжувач: Підрозділ примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, заявник: Підрозділ примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, щодо ОСОБА_2 .

Вимоги обґрунтовує тим, що з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (номер Інформаційної довідки 197264265 від 22.01.2020), їй стало відомо, що на все її нерухоме майно (невизначене майно), окрім квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , накладено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна (тип обтяження), що зареєстроване 06.12.2010 о 10:17:59 за № 10573118 реєстратором Львівська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, підставою виникнення обтяження є постанова Підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області про відкриття виконавчого провадження ВП № 21170604 від 06.09.2010.

Так, 06.09.2010 головним державним виконавцем Шостаком О.В. ППВР ВДВС ГУЮ у Львівській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №21170604 по виконанню виконавчого напису № 311, виданого 05.03.2010 приватним нотаріусом ЛМНО Сиротяк М.Р. про звернення стягнення на: квартиру АДРЕСА_3 , яка складається з однієї житлової кімнати та кухні, житловою площею 26,3 кв.м., загальною площею 43,8 кв.м.; квартиру АДРЕСА_4 , яка складається з однієї житлової кімнати та кухні, житловою площею 13,6 кв.м., загальною площею 28,0 кв.м., комора в підвалі площею 2,0 кв.м., в спільному користуванні приміщення ІХ/5,3 кв.м.; квартиру АДРЕСА_5 , яка складається з двох житлових кімнат та кухні, житловою площею 40,8 кв.м., загальною площею 49,7 кв.м., комора в підвалі площею 5,3 кв.м., що належать на праві власності ОСОБА_2 .

Зазначені квартири, на підставі Договору іпотеки № 014/0384/74/51129, посвідченого Сиротяком Ю.Р., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 10 серпня 2007 року за реєстровим № 3245 передані у іпотеку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», від імені якого діє Львівська обласна дирекція АТ «Райффайзен Банк Аваль», строк платежу за яким настав 15.07.2008.

За рахунок коштів, отриманих від реалізації квартири АДРЕСА_3 , пропоновано задовольнити вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у розмірі 116944,24 доларів США, що відповідно до курсу НБУ складає 935600,70 гривень (курс НБУ 1 долар США = 8,000400 гривень) - заборгованість за кредитом, 20801,06 доларів США, що відповідно до курсу НБУ складає 166416,80 гривень (курс НБУ 1 долар США = 8,000400 гривень) - заборгованість по відсотках за користування грошовими коштами, 33092,46 доларів США, що відповідно до курсу НБУ складає 264752,92 гривень (курс НБУ 1 долар США -8,000400 гривень) - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань, а всього 170837,76 доларів США, що відповідно до курсу НБУ складає 1366770,42 гривні (курс НБУ 1 долар США=8,000400 гривень) за строк з 15.07.2008 по 08.02.2010, а також з метою відшкодування АТ «Райффайзен Банк Аваль» внесеної за вчинення виконавчого напису плати пропоновано також стягнути з ОСОБА_2 суму у розмірі 24119,47 гривень, що разом становить 1390889,89 гривень.

Пунктами 4 та 5 постанови від 06.09.2010 про відкриття виконавчого провадження ВП №21170604 накладено арешт на все майно позивача у межах суми звернення стягнення 1390889,89 грн. та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику, лише в межах суми боргу.

23.03.2011 головним державним виконавцем Шостаком О.В. ППВР ВДВС ГУЮ у Львівській області винесено постанову ВП № 21170604 про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки стягувач не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване на прилюдних торгах майно боржника. При цьому, арешт, накладений згідно постанови № 21170604 від 06.09.2010 не знято.

У подальшому, 09.04.2012 Галицький ВДВС Львівського міського управління юстиції виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 32062751 з примусового виконання цього ж виконавчого напису № 311, виданого 05.03.2010 приватним нотаріусом ЛМНО Сиротяк М.Р., яким пропоновано звернути стягнення на квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_5 , які належать на праві власності ОСОБА_2 . За рахунок коштів отриманих від реалізації даного майна запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на загальну суму 1 390 889,89 грн.

Позивач зазначає, що згідно Інформації про виконавче провадження ВП № 32062751 із АСВП 22.10.2012, 23.10.2012 та 06.12.2012 Галицьким ВДВС ЛМУЮ знято арешт з майна боржника ОСОБА_2 , а саме з квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_5 , який накладений на підставі постанови Галицького ВДВС ЛМУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.04.2012, оскільки 15.10.2012 при примусовому виконанні даного виконавчого документа відбулися прилюдні торги з реалізації майна боржника і переможці торгів не мають можливості зареєструвати право власності на придбане майно.

Згідно із Інформацією про виконавче провадження ВП № 32062751 із АСВП, 24.12.2012 державний виконавець Галицького ВДВС м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, на підставі п. 8 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (коштів від реалізації недостатньо для задоволення вимог). Відтак, виконавчий напис № 311, виданий 05.03.2010 приватним нотаріусом ЛМНО Сиротяк М.Р., знову був повернутий стягувачу.

Позивачка звертає увагу на те, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, жодних арештів на її майно в межах виконавчого провадження ВП № 320627517, яке відкривалося з виконання цього ж виконавчого документа - виконавчого напису № 311, виданого 05.03.2010 приватним нотаріусом ЛМНО Сиротяк М.Р., вже після повернення виконавчого документа стягувачу на підставі постанови ВП № 32062751 від 24.12.2012, щодо виконання цього ж виконавчого документа, немає.

Вказане підтверджується й сформованою на 07.10.2021 Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Однак, до цього часу у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявний арешт на все її нерухоме майно по виконавчому провадженні ВП № № 21170604, по якому виконавчий документ повернутий стягувачу ще у 2012, враховуючи наведене, просить задовольнити позовні вимоги.

Оскаржуваним заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23 лютого 2022 року позов задоволено.

Скасовано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, обтяження у вигляді арешту нерухомого майна (тип обтяження) на все нерухоме майно (невизначене майно), що зареєстровано 06.12.2010 10:17:59 за № 10573118 реєстратором Львівська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, підстава виникнення обтяження: постанова Підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області про відкриття виконавчого провадження ВП № 21170604 від 06.09.2010, обтяжувач: Підрозділ примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, заявник: Підрозділ примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, щодо ОСОБА_2 .

Стягнуто з Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_2 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 908,00 грн.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03 листопада 2022 року заяву Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про перегляд заочного рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 лютого 2022 року залишено без задоволення.

Заочне рішення суду оскаржив Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів), вважає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Покликаючись на хронологію правовідносин пов`язаних із примусовим виконанням виконавчого напису нотаріуса № 311 від 05.03.2010, відкриттям виконавчого провадження №21170604, накладенням у межах такого арешту на відповідне нерухоме майно та повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 3 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», зазначає, що позивачка 19.07.2021 надсилала на адресу відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) клопотання про зняття арешту, накладеного на майно боржника ОСОБА_2 у виконавчому провадження №21170604 на підставі постанови від 06.09.2010.

Разом з цим, зазначає, що законодавство не надає права державному виконавцеві знімати арешт з майна боржника та скасовувати заходи забезпечення позову при поверненні виконавчого документу стягувачеві з підстав, передбачених ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», як наслідок виконавець не вправі вносити відомості про зняття арешту з майна боржника у постанові про повернення виконавчого документу стягувачеві.

Таким чином, при винесені постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 23.03.2011 № 21170604 державний виконавець не порушив вимог законодавства, не знявши арешт із майна боржника.

Покликаючись на судову практику зазначає, що повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження, при цьому зняття арешту з майна боржника повязується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу.

Державний виконавець, який виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, або інша посадова особа державної виконавчої служби вже позбавлені права вчиняти будь які виконавчі дії у цьому виконавчому провадженні без повторного пред`явлення стягувачем виконавчого документу до виконання та за обставин, коли стягувачем виконавчий документ повторно не пред`являвся, а при зверненні до суду боржником не порушувалося питання щодо визнання незаконними або скасування постанов державного виконавця.

Зазначає, що 18.11.2021 відділ розглянув заяву ОСОБА_2 та повідомив про відсутність правових підстав для зняття арешту з майна.

Покликається у цій частині на ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження».

Крім цього, наводить обґрунтування щодо питання судової юрисдикції у спірних правовідносинах.

Зокрема, на думку апелянта, питання зняття арешту з майна боржника ОСОБА_2 повинно вирішуватися в порядку оскарження дій державного виконавця згідно норм КАС України, а не в рамках позовного провадження у порядку цивільного судочинства.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 лютого 2022 року та закрити провадження у справі.

16.03.2023 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника позивачки ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на спірні правовідносини, просить відхилити апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_1 на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що з метою забезпечення реального виконання рішення державний виконавець наділений повноваженнями щодо накладення арешту на майно боржника шляхом винесення відповідної постанови.

При цьому, арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Покликаючись на ст. 30 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції що діяла на момент вчинення виконавчих дій по ВП № 21170604), суд констатував, що закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Таким чином, оскільки виконавчий напис № 311, виданий 05.03.2010 приватним нотаріусом ЛМНО Сиротяк М.Р., повернутий стягувачу, виконавче провадження №21170604 завершене, однак арешт всього майна позивача, який накладений в межах такого виконавчого провадження, не знятий, хоча на даний час він й не забезпечує реальне виконання виконавчого напису № 311, виданого 05.03.2010 приватним нотаріусом ЛМНО Сиротяк М.Р., що є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби та свідчить про те, що порушено право позивачки підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з нерухомого майна позивача.

Перевіряючи оскаржуване рішення колегія суддів виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного правам чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (номер Інформаційної довідки 197264265 від 22.01.2020), вбачається, що на нерухоме майно ОСОБА_2 , окрім квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , накладено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна (тип обтяження), що зареєстроване 06.12.2010 за № 10573118 реєстратором Львівська філія ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, підставою виникнення обтяження є постанова Підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області про відкриття виконавчого провадження № 21170604 від 06.09.2010 (а.с. 13-15).

Зокрема, 06.09.2010 головний державний виконавець підрозділу примусового виконання рішень відділу ДВС ГУЮ у Львівській області Шостак О.В. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 21170604 по виконанню виконавчого напису № 311, виданого 05.03.2010 приватним нотаріусом ЛМНО Сиротяк М.Р. про звернення стягнення на:

- квартиру АДРЕСА_3 , яка складається з однієї житлової кімнати та кухні, житловою площею 26,3 кв.м., загальною площею 43,8 кв.м.;

- квартиру АДРЕСА_4 , яка складається з однієї житлової кімнати та кухні, житловою площею 13,6 кв.м., загальною площею 28,0 кв.м., комора в підвалі площею 2,0 кв.м., в спільному користуванні приміщення ІХ/5,3 кв.м.;

- квартиру АДРЕСА_5 , яка складається з двох житлових кімнат та кухні, житловою площею 40,8 кв.м., загальною площею 49,7 кв.м., комора в підвалі площею 5,3 кв.м., що належать на праві власності ОСОБА_2 .

З постанови державного виконавця слідує, що зазначені квартири, на підставі Договору іпотеки № 014/0384/74/51129, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 10 серпня 2007 року Сиротяком Ю.Р. за реєстровим № 3245, передані в іпотеку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», від імені якого діє Львівська обласна дирекція АТ «Райффайзен Банк Аваль», строк платежу за яким настав 15.07.2008.

За рахунок коштів, отриманих від реалізації квартири АДРЕСА_3 , запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у розмірі 116944,24 доларів США, що відповідно до курсу НБУ складає 935600,70 гривень (курс НБУ 1 долар США = 8,000400 гривень) - заборгованість за кредитом, 20801,06 доларів США, що відповідно до курсу НБУ складає 166416,80 гривень (курс НБУ 1 долар США = 8,000400 гривень) - заборгованість по відсотках за користування грошовими коштами, 33092,46 доларів США, що відповідно до курсу НБУ складає 264752,92 гривень (курс НБУ 1 долар США -8,000400 гривень) -пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань, а всього 170837,76 доларів США, що відповідно до курсу НБУ складає 1366770,42 гривні (курс НБУ 1 долар США=8,000400 гривень) за строк з 15.07.2008 року по 08.02.2010 року, а також з метою відшкодування АТ «Райффайзен Банк Аваль» внесеної за вчинення виконавчого напису плати також запропоновано стягнути з ОСОБА_2 суму у розмірі 24119,47 гривень, що разом становить 1390889,89 гривень.

Пунктами 4 та 5 вказаної постанови про відкриття виконавчого провадження № 21170604 від 06.09.2010 накладено арешт на все майно ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення 1 390 889,89 грн. та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику, лише у межах суми боргу.

У подальшому, 23.03.2011 головний державний виконавець Шестак О.В. ППВР ВДВС ГУЮ у Львівській області виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у ВП № 21170604, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки стягувач не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване на прилюдних торгах майно боржника, про що йому було запропоновано листом від 17.02.2011 (а.с. 18-19).

При цьому, арешт, накладений, згідно постанови від 06.09.2010 про відкриття виконавчого провадження у ВП № 21170604, не знято, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією даної постанови.

З матеріалів справи також вбачається, що 09.04.2012 Галицьким ВДВС ЛМУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 32062751 з примусового виконання цього ж виконавчого напису № 311, виданого 05.03.2010 приватним нотаріусом ЛМНО Сиротяк М.Р., яким запропоновано звернути стягнення на квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_5 , які належать на праві власності ОСОБА_2 , а за рахунок коштів отриманих від реалізації даного майна задовольнити вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на загальну суму 1 390 889,89 грн. (а.с. 20).

Із постанови встановлено, що заява про примусове виконання подана 06.04.2012.

Як вбачається з Інформації про виконавче провадження № 32062751 із Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень від 07.10.2021, що 22.10.2012, 23.10.2012 та 06.12.2012 Галицький ВДВС ЛМУЮ зняв арешт з майна боржника ОСОБА_2 , а саме, із квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_5 , який накладений на підставі постанови Галицького ВДВС ЛМУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.04.2012, оскільки 15.10.2012 при примусовому виконанні даного виконавчого документа відбулися прилюдні торги з реалізації майна боржника і переможці торгів не мають можливості зареєструвати право власності на придбане майно.

24.12.2012 державним виконавцем Галицького ВДВС винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, на підставі п. 8 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (коштів від реалізації недостатньо для задоволення вимог).

Таки мичном, виконавчий напис № 311, виданий 05.03.2010 приватним нотаріусом ЛМНО Сиротяк М.Р., знову був повернутий стягувачу.

Як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, будь які арешти на майно ОСОБА_2 у межах виконавчого провадження ВП № 320627517, яке відкривалося з виконання виконавчого напису № 311, виданого 05.03.2010 приватним нотаріусом ЛМНО Сиротяк М.Р., вже після повернення виконавчого документа стягувачу на підставі постанови ВП № 32062751 від 24.12.2012, щодо виконання цього ж виконавчого документа, відсутні.

Вказане підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 07.10.2021 (а.с. 24-26).

Звертаючись до суду із позовними вимогами у цій справі позивачка ОСОБА_2 свої вимоги зводить до того, що до цього часу в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявний арешт на все її нерухоме майно по виконавчому провадженні ВП № № 21170604, по якому виконавчий документ повернутий стягувачу ще у 2012, тому просить скасувати в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, обтяження у вигляді арешту нерухомого майна на все нерухоме майно, що зареєстровано 06.12.2010 за № 10573118 реєстратором Львівська філія ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 21170604 від 06.09.2010.

Колегія суддів виходить з того, частина 1 ст. 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Отже, гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Так, відповідно до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно із ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із частиною 2 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

В свою чергу, судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Згідно з статтею 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Отже, за правилами адміністративного судочинства мають оскаржуватися рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинені під час виконання ухвалених в адміністративній справі судових рішень, а також виконавчих документів, виданих іншими, ніж суд, органами та посадовими особами, оскільки закон не встановлює для такого оскарження іншого порядку судового оскарження.

Схожих за змістом висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 161/15523/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 346/79/17 та від 06 лютого 2019 року у справі № 678/1/16-ц.

Як вже зазначалося вище, ОСОБА_2 фактично не погоджується із бездіяльністю, на її думку, державного виконавця у межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом, тобто скаржник у цій справі просить про скасування арешту, який був накладений державним виконавцем у межах виконання не судового рішення, а документа, виданого приватним нотаріусом.

Враховуючи наведене та те, що позивачка просить про скасування арешту, тим самим не погоджується із діями державного виконавця з виконання виконавчого документа, виданого іншою посадовою особою (приватним нотаріусом), а не судом, колегія суддів приходить переконання про підвідомчість даного спору адміністративному суду.

У статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами.

Так, у рішенні від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява №52013/08) ЄСПЛ установив, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (пункти 116, 119, 122, 125).

У рішенні від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07) ЄСПЛ зробив висновок, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції (пункти 13, 18, 24).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 не зверталася до адміністративного суду з відповідним адміністративним позовом про визнання бездіяльністю протиправною та зобов`язання до вчинення дій.

Відтак, підстави вважати про наявність будь якого юрисдикційного конфлікту чи порушення прав ОСОБА_2 на доступу до правосуддя, відсутні.

Також колегія суддів вважає, що не є релевантним посилання в оскаржуваному рішенні на висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27.03.2020 року у справі №817/928/17, провадження №К/9901/20268/18, оскільки правовідносини зазначені у цій постанові та у даній справі є різними.

Наведене у сукупності дає підстави для висновку про наявність обставин, як б свідчили про адміністративну юрисдикцію даного спору, тому такий необхідно розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, суд першої інстанції належним чином не визначив характеру спору, суб`єктного складу правовідносин, предмета та підстав заявлених вимог, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про можливість задоволення позовних вимог.

Іншими словами, суд першої інстанції розглянув справу з порушенням норм процесуального права, а саме статті 19 ЦПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Закриття провадження - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Згідно із частинами першою та другою статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі, оскільки даний спір підлягає розгляду за правилами КАС України у порядку адміністративного судочинства.

З огляду на зазначене та з метою уникнення будь якої преюдиції у майбутньому, колегія суддів не надає правової оцінки будь яким доводам учасників справи по суті спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Оскільки апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу та на підставі ст. 377 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення і закриває провадження в справі, необхідно одночасно роз`яснити ОСОБА_2 право на звернення до апеляційного суду протягом десяти днів з дня отримання постанови звернутися до із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 4 ч. 1 ст. 374, ч. 1 ст. 377, ст. ст. 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) - задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 лютого 2022 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про скасування арешту - закрити.

Роз`яснити позивачці ОСОБА_2 право на звернення до суду з такою вимогою в порядку адміністративного судочинства до Львівського окружного адміністративного суду, а також роз`яснити позивачу про наявність у неї права протягом десяти днів з дня отримання постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 квітня 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк