Номер провадження: 22-ц/813/2129/23
Головуючий у першій інстанції Поліщук І. О.
Доповідач Стахова Н. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Стахової Н.В.,

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.

за участю секретаря

судового засідання - Проскуріної Н.Ю.,

представника позивача ОСОБА_1

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Томашевський Роман Миколайович

на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2021 року

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення вартості 1/2 частки квартири

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_2 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі відповідач) про стягнення вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 в розмірі 587714 гривень 27 копійок.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 06 листопада 1990 року по 29 квітня 2010 року перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2010 року. Під час шлюбу, а саме 09 вересня 1999 року подружжя придбало двохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . 15.06.2011 позивачем було оформлено нотаріально та надано відповідачу згоду на продаж спірної квартири. 26.08.2011 спірна квартира була продана відповідачем. Позивач вважає, що надавши колишній дружині згоду на продаж спірної квартири, між ними виникли правовідносини договору доручення, а оскільки позивач не отримав від відповідача половину коштів з продажу спірної квартири 19.06.2018, посилаючись на не обізнаність щодо продажу відповідачем квартири, та на поважність причин пропуску строку позовної давності через стан свого здоров`я та працевлаштування за контрактами за кордоном на судах під іноземним прапором, просив поновити строк звернення до суду з даним позовом та задовольнити позов.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову із посиланням на пропуск строку позовної давності, надавши заяву про застосування строків позовної давності.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2021 року позов залишено без задоволення з підстав пропуску строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Томашевський Р.М., просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильно застосовані норми матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Доводами скаржника є те, що частки у спільному сумісному майні є рівними. Після розірвання шлюбу між сторонами була домовленість про поділ спільного майна шляхом його продажу та розподілу грошових коштів. Скаржник надав колишній дружині згоду на продаж спірної квартири, оскільки в силу своєї професії майже не знаходився на території України та не міг займатися продажем квартири. Відповідачка таємно від нього продала квартиру, а його половину коштів, отриманих від продажу, привласнила собі. Вказані грошові кошти в інтересах сім`ї не використовувалися, оскільки шлюб між ними був розірваний. Про продаж квартири скаржник дізнався лише у 2016 році під час розмови зі своєю донькою, отже строк позовної давності повинен обраховуватися саме з 2016 року. Вважає, що вказаний строк пропущений ним з поважних причин, оскільки в періоди з 01.07.2011 по 27.10.2011, з 28.01.2012 по 02.06.2012, з 13.08.2012 по 02.11.2012, з 02.02.2013 по 04.06.2013, з 07.09.2013 по 16.01.2014, з 17.09.2014 по 13.12.2014, з 18.01.2015 по 28.05.2015, з 28.08.2015 по 22.03.2016, з 16.08.2016 по 21.02.2017, та з 17.072017 по 21.01.2018 знаходився у закордонних рейсах поза межами України, що підтверджується послужною книжкою моряка. Також у зв`язку з постійними стресами та сильним навантаженням на організм під час робочих рейсів на морських судах у нього погіршився стан здоров`я, тому він вимушений був проводити весь час у лікарнях та на прийомах у лікарів, що також не давало йому дізнатися про факт продажу спірної квартири. Навіть, якщо строк позовної давності повинен обраховуватися з 12.10.2011, то, на думку скаржника, він має бути поновлений судом першої інстанції як пропущений з поважних причин. Відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд не надав жодної правової оцінки заявленим позовним вимогам.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

В судове засідання сторони не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи.

Представник позивача - ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Учасники справи в порядку доведення обставин, на які посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, надано докази, що містять наступні дані.

Судом встановлено, що з 06 листопада 1990 року по 29 квітня 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знаходилися у зареєстрованому шлюбі. Шлюб розірвано рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29.04.2010 року, рішення набуло законної сили 09 травня 2010 року.

Після розірвання шлюбу, в червні 2010 року ОСОБА_2 подав до Малиновського районного суду м. Одеси позов до ОСОБА_3 , третя особа АКБ «Порто-Франко», про розподіл спільного майна подружжя, визнання на 1/2 частку спірної квартири права власності, а саме придбаної подружжям під час шлюбу квартири АДРЕСА_2 .

15 червня 2011 року позивачем було оформлено нотаріально та надано відповідачу згоду на продаж спірної квартири.

26 серпня 2011 року відповідно до посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Богун І.А. договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 , було продано.

12 жовтня 2011 року, внаслідок відповідної заяви ОСОБА_2 , ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2011 року по справі №2/1519-1295/11 позовна заява про розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності була залишена без розгляду.

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові про стягнення вартості 1/2 частки квартири виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.

Статтею 60 СК встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення міститься у статті 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами статті 70 СК України.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю мін ними (частина перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Відповідно до висновку судової оціночно -будівельної експертизи № 19-4531/4532 від 25.11.2019 ринкова вартість квартири АДРЕСА_3 станом на 26.08.2011 становить 382 200 гривень.

Оскільки квартира придбана у період шлюбу сторін за спільні сумісні кошти і зазначений факт не спростовано, спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності позивача і відповідачки, тому відповідач має право на компенсацію вартості 1/2 частки спірної квартири.

Разом з тим, вимоги позивача про стягнення вартості 1/2 частки спірної квартири захисту не підлягають, у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ч.ч.3,4 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Згідно ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14 викладений правовий висновок стосовно застосування судами ч. 1 ст. 261 ЦК України, зокрема, на думку Верховного Суду, для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Вказане кореспондується із викладеними у пункті 15 у абзаці 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`ясненнями про те, що початок позовної давності для вимог про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст. 72 СК України).

Таким чином, вказаними нормами права встановлено, що поки не буде порушено право одного з подружжя - співвласника на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, строк позовної давності не розпочинається.

Судом першої інстанції було встановлено що про порушення своїх майнових прав співвласника на спільно набуте нерухоме майна подружжя позивач дізнався 12.10.2011 - з дня прийняття ухвали Малиновським районним судом м. Одеси про залишення позову без розгляду, в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права власності на майно.

Проте, колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду, оскільки вважає, що, у даному випадку, позовна давність обчислюється виключно від дня, коли ОСОБА_2 надав письмову згоду на продаж квартири - 15 червня 2011 року, тобто саме з цієї дати позивач міг дізнатися про порушення свого права, оскільки, надаючи вказану згоду, позивач повинен був усвідомлювати, що квартира може бути продана.

Отже, початком перебігу строку позовної давності стосовно поділу спільного майна подружжя є 15.06.2011 року, тобто з цієї дати у позивача було 3 роки задля захисту своїх порушених прав. Строк позовної давності сплив 15.06.2014 року.

За частиною п`ятою статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Оскільки саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин, саме позивач повинен надати суду докази того, що протягом трьох років з 15.06.2011 року по 15.06.2014 року у нього були наявні такі обставини, які зробили своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

Слід зазначити, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №706/1272/14-ц в частині застосування приписів ч.5 ст.267 ЦК України було зауважено, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункти 23.6., 23.7. постанови).

Доказом поважності причин пропуску строку позовної давності позивач зазначає працевлаштування за контрактами за кордоном на судах під іноземним прапором, надавши суду копію послужної книжки моряка та погіршення стану здоров`я.

Аналізуючи підстави, зазначені позивачем як поважні причини пропуску строку, колегія суддів дійшла висновку про відсутність поважних причин пропуску строку позовної давності, з огляду на те, що між рейсами позивач перебував в Україні, а надані позивачем довідки про стан здоров`я не свідчать про наявність у позивача будь-яких захворювань, через які він не міг своєчасно звернутися з позовом до суду.

Тому колегія суддів відхиляє зазначені позивачем підстави для поновлення пропущеного строку позовної давності з огляду на їх неповажність та застосовує до спірних правовідносин сторін за заявою відповідачки ОСОБА_3 наслідки спливу позовної давності у вигляді відмови у позові.

Інших обставин, які виникли та унеможливили своєчасне звернення до суду з позовом, позивач не навів.

При цьому, колегією суддів враховано, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовуі. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц, № 522/2201/15-ц та № 522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц, від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17.

Пунктом першим статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Зважаючи на викладене, суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову, проте частково шляхом невірного обґрунтування, невірно визначив час, з якого обчислюється строк позовної давності, в зв`язку з чим рішення в цій частині підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови, в решті підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Томашевський Роман Миколайович задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 29 травня 2023 року.

Головуючий Н.В. Стахова

Судді В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко