Номер провадження: 22-ц/813/5203/23
Справа № 523/1521/22
Головуючий у першій інстанції Мурманова І.М.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

учасники справи: позивачка - ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Атланта»,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3

на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2023 року, ухваленого Суворовським районним судом м. Одеси у складі: судді Мурманова І.М. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Атланта», про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, який мотивувала тим, що 07 вересня 2021 року між ОСОБА_5 , відповідачем ОСОБА_2 та ТОВ «Атланта» було укладено Договір № 56/11 про намір укласти угоду.

Відповідно до п.1.1. та п.2.1. Договору Власник (відповідач) та Набувач (позивач) зобов`язалися в майбутньому укласти і нотаріально посвідчити Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу на праві власності, а набувач - у свою чергу - зобов`язався сплатити власнику суму в гривні, яка еквівалентна 15800 доларів США. Пунктом 2.5 Договору передбачено, що договір відчуження мав бути укладений не пізніше ніж 12 листопада 2021 року, та п.3.1. Договору, визнано, що власник мав забезпечити присутність всіх співвласників квартири у день укладення договору.

Позивачем, на виконання п. 4.4. Договору, власнику майна було передано суму еквівалентну 1100 доларам США. Разом з цим, договір відчуження укладено не було, натомість 12 листопада 2021 року було укладено Додаткову угоду до Договору, та позивачем було передано власнику суму, еквівалентну 1000 доларів США, та 26500 грн, в рахунок належних платежів за майбутнім Договором. При цьому, договір купівлі-продажу укласти виявилось не можливим з підстав перебування співвласника квартири в рейсі, за межами України, якому належить 19/50 часток, при цьому виявилося, що площа квартири самовільно збільшена за рахунок збільшення балкону, опори якого встановлені на прибудинкову територію багатоквартирного будинку.

На прохання повернути отримані кошти власник майна відмовився, на прохання повернути кошти викладене в письмовому вигляді не відреагував.

На підставі викладеного представник позивачки просив стягнути з відповідача на користь позивача з урахуванням збільшених позовних вимог, що пов`язано з офіційним курсом долару за курсом НБУ, грошові кошти у розмірі 103294,06 грн та 3 % річних, починаючи з 16 січня 2022 року, по день ухвалення рішення.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2022 року частково задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову, накладено арешт на 10/50 частин квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності.

Від представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 надійшов відзив проти задоволення позовних вимог, вважає позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними та такими, що підлягають відхиленню, та зазначає, що позиція позивача є алегорією, в твердженнях позивача вбачається вибірковий підхід до окремих правових норм, трактування та тлумачення яких позивач здійснює на власну користь. Представник зазначає, що позивачем не доведено та не надано доказів того, що у визначений у договорі час відповідач, як власник, не з`явився для нотаріального посвідчення договору.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором. Представник зазначає, що договором, а саме п. 4.6 передбачено, що у разі, якщо договір відчуження об`єкту не буде укладений і нотаріально посвідчений внаслідок невиконання зобов`язання за Договором № 56/11, «забезпечувальний платіж» залишається у ОСОБА_2 . З урахуванням викладеного представник зазначає, що укладення нотаріального договору не відбулось з вини позивача , у зв`язку з цим, згідно п. 4.6. Договору отримані кошти мають залишатись у власника. Крім іншого, представник зазначив, що на виконання п. 4.5 Договору відповідач не отримував від позивача жодної обґрунтованої вимоги з обґрунтування невиконання (неналежного) виконання своїх зобов`язань за договором. У зв`язку з цим, всі зазначені обставини свідчать про те, що саме з вини позивача відбулось невиконання умов договору, та позивач не мала наміру створювати правові наслідки. З урахуванням викладеного представник зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими, зводяться до власного тлумачення норм права та стосуються переоцінки доказів, а тому в задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі. Відповідач вважає, що отримані ним кошти поверненню не підлягають, оскільки являються завдатком, крім іншого нотаріальний договір не був укладений з вини самого позивача.

В ході розгляду справи стороною відповідача було заявлено низку клопотань щодо заміни заходу забезпечення позову іншим, ухвалами суду заяви були залишення без задоволення. Ухвалу суду було оскаржено в апеляційному порядку. Постановою Одеського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року (виділенні матеріали) ухвалу суду залишено без змін.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Атланта» про стягнення коштів задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошові кошти (аванс) в розмірі 103294,06 гривень та 3% річних в сумі 3243,15 гривень, що загалом становить 106537,20 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати на правничу допомогу у розмірі 14200 гривень та витрати по сплаті судового збору у розмірі 992, 40 гривень, а всього стягнуто витрат, пов`язаних з розглядом справи, в сумі 15192, 40 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 вважає оскаржуване рішення суду постановленим з порушенням норм процесуального і матеріального права, просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2023 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 . Скасувати захід забезпечення позову застосований на підставі ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2022 року у вигляді арешту 10/50 частин квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності.

Доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не взято до уваги висновки Верховного Суду, які є обов`язковими для врахування у справі № 523/1521/22, на які посилався відповідач у відзиві на позовну заяву; судом першої інстанції не надавалась правова оцінка діям представника відповідача з приводу подання заяв про заміну одного заходу забезпечення позову іншим; суд не врахував те, що ані відповідач, ані представник відповідача не отримував заяву представника позивача про зменшення/збільшення позовних вимог, яка була подана за допомогою Електронного суду поза межами строків, встановлених законом.

Крім того, відповідач щодо останнього зареєстрованого місця проживання зазначає, що він знятий з реєстрації місця проживання, за адресою АДРЕСА_2 з 07 жовтня 2021 року, що підтверджується листом Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради. Під час судового засідання у справі представник відповідача заявляв клопотання про уточнення місця проживання відповідача.

Отже, документи судом та учасниками справи повинні були направлятись за наступною адресою відповідача: АДРЕСА_3 , вся кореспонденція направлялась судом не на адресу відповідача, що обмежило права відповідача у справі, передбачені ЦПК України. Крім того, судом не прийнято до уваги те, що сам відповідач перебуває у лавах ЗСУ та з самого початку війни боронить нашу державу від окупантів РФ.

В останнє судове засідання надійшла заява представника позивача щодо можливості розгляду справи у відсутність сторін та до заяви додав розрахунок 3% річних згідно ст. 625 ЦПК України, з яким ані відповідач ані представник не були ознайомлені.

Ураховуючи подання нового доказу, суд не надав стороні відповідача право викласти свої міркування та заперечення, ознайомитися з поданим стороною позивача документом.

Крім того, 01 лютого 2023 року представником відповідача було подано клопотання про відкладення слухання справи, яке суд відхилив та задовольнив заяву представника позивача, залучивши до матеріалів справи докази, з якими відповідач не ознайомлений та які не направлялись відповідачу.

Суд необґрунтовано та безпідставно погодився з доводами позивача про те, що дії відповідача призвели до невиконання договору № 56/11, адже фактичні обставини справи свідчать про неукладення основного договору у зв`язку із невиконанням позивачем умов договору № 56/11, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для застосування до відповідача відповідальності у виді штрафу, передбаченого у пункті 4.5 Договору. Крім того, скаржник не отримував жодної відповідної вимоги з обґрунтуванням невиконання (неналежного виконання) своїх зобов`язань.

Всі ці обставини свідчать про те, що позивач не виконав свої зобов`язання, тобто, укладаючи договір, він не мав наміру створювати правові наслідки. Аргументи позивача про те, що основний договір не було укладено сторонами через бездіяльність відповідача, спростовуються матеріалами справи.

Доводи позовної заяви є необґрунтованими, оскільки зводяться до власного тлумачення норм права та стосуються переоцінки доказів, які судом першої інстанції повинні були бути відхилені, та замість цього, покладені в основу ухваленого 02 лютого 2023 року рішення, що є підставою для скасування такого рішення як незаконного та необґрунтованого.

Висновки суду першої інстанції з приводу заявлених вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу є необґрунтованими та завищеними, оскільки у сторони відповідача не було можливості підготувати свої заперечення з приводу витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 14750 грн, оскільки документів та актів виконаних робіт відповідач не отримував.

Від позивачки надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , які за змістом є відзивом на апеляційну скаргу та в яких вважає рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2023 року законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення коштів у розмірі 106537,20 грн, тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України.

Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Згідно частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судом встановлено, 07 вересня 2021 року АН «Атланта» в особі Журкіна Є.В., з однієї сторони, ОСОБА_2 (власник) з другої сторони та ОСОБА_6 (набувач), з третьої сторони укладено договір № 56/11, предметом якого визначено, що Власник і Набувач зобов`язуються в майбутньому (в термін визначений в п.2.5 Договору) укласти і нотаріально посвідчити договір відчуження, згідно з яким Власник передає Набувачу у власність комунальну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що належить власнику на праві власності, а набувач, в свою чергу, сплатить Власнику ціну Об`єкта на умовах, передбаченим Договором. Відповідно до п. 2.1. ціна об`єкта узгоджена сторонами і становить 15800 доларів США за офіційним курсом на день укладення та нотаріального посвідчення договору відчуження об`єкту. Також, даним Договором визначені обов`язки сторін (а.с. 8-9).

Згідно Додаткової угоди до Договору № 56/11 про намір укласти угоду від 07 вересня 2021 року від 12 листопада 2021 року сторони уклали угоду про таке: Набувач, ОСОБА_7 , передала, а Власник ОСОБА_2 прийняв в рахунок належних з набувача по договору відчуження об`єкта платежів, грошову суму забезпечувального платежу 1000 доларів США, 26500 гривень. Сума залишку об`єкта, яку набувач зобов`язується сплатити власнику в термін до 15 січня 2022 року становить 12700 доларів США (а.с. 10).

З смс-листування та повідомлення про повернення коштів вбачається, що представник позивача адвокат Жмуд О.В. 24 січня 2022 року звертався до відповідача з проханням повернути грошові кошти з підстав не виконання попереднього договору та того, що 15 січня 2022 року не відбулось нотаріального посвідчення договору відчуження. Відповідно до повідомлення про повернення коштів представник просить повернути 1100 доларів США, що були передані на виконання п.4.4. Договору № 56/11, та кошти, отримані 12 листопада 2022 року у розмірі: 1000 доларів США та 26500 гривень в рахунок платежів за майбутнім договором, який мав бути укладений 15 листопада 2022 року.

Між сторонами дійсно були укладені договори, за якими відповідач ОСОБА_2 визначений як «власник» об`єкта нерухомості, разом з цим, судом також встановлено, що ОСОБА_2 у вказаному об`єкті нерухомості належить 31/50 частки власності, тобто, ОСОБА_2 , не є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що нотаріального договору купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна між сторонами не укладено, крім іншого, судом встановлено, що станом на жовтень 2022 року (клопотання про заміну одного заходу забезпечення позову іншим) арешт накладений на 10/50 частин квартири, за твердженням представника відповідача порушує права та інтереси інших співвласників, що свідчить про те, що відповідач не є одноосібним власником квартири, при цьому попередній договір було укладеного від його імені особисто, з зазначенням «власник».

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно з положеннями статей 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.

Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, -у письмовій формі.

Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачкою грошова сума у загальному розмірі 103294,06 грн є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком.

Враховуючи наведене та положення статті 570 ЦК України суд дійшов правильних висновків про те, що сума, яку загальна сума грошей, яку позивачка передала відповідачу і яку сторони назвали як забезпечувальний платіж, фактично є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме не укладено договору купівлі-продажу на виконання якого передано кошти.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеними Верховним Судом України у постановах: від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 та Верховним Судом у постанові від 30 січня 2019 року № 461/5297/16-ц (провадження № 61-22017св18).

При цьому для правильного вирішення справи не має значення про те, з чиєї саме вини сторони не уклали основний договір, оскільки щодо предмету доказування по справі, яким є неповернення отриманої у якості авансу грошової суми та недотримання сторонами умов, визначених статтею 570 ЦК України з приводу укладення договору купівлі-продажу, на виконання якого передано кошти, у сторін немає розбіжностей. Як позивачка, так і відповідач не заперечують отримання останнім таких коштів.

Помилкові доводи апеляційної скарги в наведеній частині не спростовують правильних висновків суду.

Крім того, частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Нарахування 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Слід зазначити, що стаття 625 ЦК розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на не договірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу).

При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати. З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України.

Саме таку правову позицію, висловила Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 22 вересня 2020 року по справі № 918/631/19, провадження № 12-42гс20).

А тому, суд дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення 3% річних згідно ст. 625 ЦПК України за період з 16 січня 2023 року наступного для визначеного сторонами для нотаріального укладення договору купівлі-продажу нерухомості та розмір яких становить 3243,15 гривень, виходячи з дати виникнення боргу до дати ухвалення судового рішення: 02 лютого 2023 року, кількості днів прострочення 382, що становить 3243,15 гривень.

Такий розрахунок відповідачем не спростований. Неознайомлення відповідача із наданим перед останнім судовим засіданням позивачем розрахунком не впливає на правильність висновків суду, оскільки в першій заяві по суті справі позовній заяві позивачкою заявлялося про стягнення 3% річних по день ухвалення судового рішення.

Посилання заявника на те, що судом не надавалась правова оцінка діям представника відповідача з приводу подання заяв про заміну одного заходу забезпечення позову іншим, і що суд не врахував те, що ані відповідач, ані представник відповідача не отримував заяву представника позивача про зменшення/збільшення позовних вимог, яка була подана за допомогою Електронного суду поза межами строків, встановлених законом, не впливають на висновки суду по суті спору, і відповідач не зазначає в апеляційній скарзі, яким чином вказані порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення справи.

Крім того, такі порушення з огляду на системний аналіз частини третьої статті 376 ЦПК України, що регулює обов`язковість скасування судового рішення внаслідок певних порушень норм процесуального права, не охоплюються вказаним переліком.

Щодо посилань заявника на те, що судом невірно було визначене його місце проживання, де він знятий з реєстраційного обліку, і всі документи направлялися йому судом не за належною адресою, що обмежило його у правах, передбачених ЦПК, і тому висновок суду про можливість розгляду справи за відсутності сторони відповідача є необґрунтованим, то таке також не заслуговує на увагу.

Як вбачається з матеріалів справи, хоча судом дійсно і було з`ясовано 10.02.2022 в порядку виконання вимог частини шостої статті 187 ЦПК України, що відповідач знятий з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 , з 07.10.2021 (а.с. 48), проте з вересня 2022 року відповідач в особі свого представника адвоката Бессараби П.А., спілкуючись із судом шляхом подання клопотання про заміну одного заходу забезпечення позову іншим (а.с. 69), відзиву на позовну заяву (а.с. 88), клопотання про заміну одного заходу забезпечення позову іншим повторно (а.с. 146), зазначав місцем проживання відповідача саме вказану адресу і на яку судом спрямовувалася кореспондеція.

Про розгляд справи, призначений на 28 листопада 2022 року об 11.30, представника відповідача було належно повідомлено, як повідомлено і про розгляд справи, призначений на 02 лютого 2023 року о 10.40, що вбачається з його заяви від 01 лютого 2023 року про відкладення розгляду.

Отже, доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо можливості розглядати справи за відсутності представника відповідача та направлення кореспонденції судом не за місцем проживання відповідача є спростовними.

Щодо доводів апеляційної скарги про неправильність висновків суду про задоволення заяви позивачки та стягнення з нього витрат на правову допомогу ОСОБА_4 , то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено, що відповідає п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України.

Про очікувані витрати на професійну правничу допомогу позивачкою заявлено у першій заяві по суті справи позовній заяві із додаванням існуючих на той момент доказів: ордеру на надання правничої допомоги позивачці адвокатом Жмудом О.В., попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи 16000 грн.

Представником позивача на виконання ч. 8 ст. 141 ЦПК України було заявлено про стягнення витрат на правничу допомогу з наданням відповідних доказів через систему Електронний суд 06 жовтня 2022 року, що свідчить про належне виконання вимог закону щодо своєчасності їх надання.

До заяви позивачкою Ордер на надання правничої допомоги, виданий на підставі договору про надання правової допомоги ОСОБА_1 № 8/22 від 20 січня 2022 року адвокатом Жмудом О.В., Договір про надання професійної правничої (правової) допомоги № 08/22 від 20 січня 2022 року, пунктом 4.4. якого сторонами погоджено розмір гонорару як фіксований та встановлений в розмірі 14200 грн, Акт виконаних робіт з переліком таких робіт та квитанції про сплату позивачкою послуг адвоката.

Заявником в апеляційній скарзі не спростовано висновки суду про співмірність складності справи такого розміру гонорару адвоката, виконаних ним робіт, а доводи щодо невідповідності розміру гонорару категорії справи, рівня її складності, тривалості розгляду справи не свідчать про невідповідність гонорару розумності та співмірності по даній справі та пропорційності до предмету спору.

Перелік робіт, зазначених в наданому суду 27 листопада 2022 року Акті виконаних адвокатом робіт, повністю відповідає обов`язкам, взятим на себе адвокатом у Договорі про надання професійної правничої (правової) допомоги № 08/22 від 20 січня 2022 року.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, оскільки матеріали справи містять в повній мірі докази на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо задоволення заяви представника позивачки ОСОБА_4 - адвоката Жмуда О.В. про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 14200 грн без врахування п. 20 Акту виконаних робіт, що фактично не відбулося (судове засідання в режимі відеоконференції з причин, що не залежали від суду).

Отже, наведена прогалина щодо неврахування судом заперечень відповідача проти наведеного розміру адвокатського гонорару усунута апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги про численні, на думку заявника порушення норм процесуального права, як-то не розгляд судом клопотання про допит у якості свідка ОСОБА_8 , не направлення судом відповідачу заяви про забезпечення позову, неналежне оформлення справи, відсутність підписів на деяких документах, несвоєчасне отримання відповідачем позовної заяви тощо, несвоєчасність надіслання судом до Єдиного державного реєстру судових рішень справі, не впливають на правильність висновків суду про обґрунтованість позову.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін є ухвалення судом рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Дата складення повного тексту постанови 16 травня 2023 року.

Судді: М.В. Назарова

В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко

.