Справа № 194/140/23
Номер провадження № 2/194/126/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 року м.Тернівка

Тернівський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Корягіна В.О.

за участю секретаря судового засідання Коркіної Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернівка Дніпропетровської області в загальному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю. Свою позовну вимогу мотивує тим, що в жовтні 2000 року вона домовилася зі своїм рідним братом ОСОБА_2 про купівлю нею житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 на праві приватної власності. Так, обговоривши всі суттєві умови договору з відповідачем, вони зійшлися на тому, що відповідач здійснює продаж вищезазначеного будинку, розташованого на земельній ділянці загальною площею 0,10 га, наданій для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, за 10000,00 грн. Крім того, відповідач передав їй ключі від будинку та запевнив, що вона може мешкати в цьому будинку та використовувати на свій розсуд земельну ділянку, адже підписання документів є формальністю, яку він готовий виконати, коли їй буде зручно. Так, фактично з 2000 року вона мешкає на правах власника в зазначеному будинку, сплачує за спожиту енергію, тощо. Протягом 21 року вона добросовісно відкрито безперервно володіє вищезазначеним нерухомим майном. Просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності за набувальною давністю на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 0,10 га кадастровий номер земельної ділянки :01:056:0025 та у розмірі 0,22 га кадастровий номер земельної ділянки :01:056:0026.

Представник позивача адвокат Мицак Н.Т. в судове засідання не з`явилася, але надала суду письмову заяву, в якій просить розглядати справу без її участі.

Позивач надала суду письмову заяву, в якій просить розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідач надав суду письмову заяву, в якій просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує протии задоволення розову.

Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові докази, оцінивши докази у їх сукупності, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідно до акту від 27 грудня 2022 року, складеного квартальною ОСОБА_3 та сусідами, ОСОБА_1 , 1959 року народження, мешкає в будинку АДРЕСА_1 з 19 березня 1998 року.

Відповідно до рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2022 року по справі № 194/804/22,задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, та визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна: будинку АДРЕСА_1 , укладений 02 квітня 1996 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зареєстрований на Павлоградській товарній біржі за реєстровим № 04/1-НДТ. Рішення набрало законної сили 10 грудня 2022 року.

Відповідно до довідки про присвоєння кадастрового номеру земельної ділянки, виданої у 2011 році начальником відділу Держкомзему у м. Тернівка Дніпропетровської області Криворучко М.А., ОСОБА_2 має земельну ділянку по АДРЕСА_1 у розмірі 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер земельної ділянки :01:056:0025 та у розмірі 0,22 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки :01:056:0026.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ч.1 ст. 657 ЦК України договір купівлі- продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі- продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Отже, володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц та від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18.

Відповідно до постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Щодо відповідача у справах пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Як вбачається з позовної заяви, в жовтні 2000 року позивач домовилася зі своїм рідним братом ОСОБА_2 (який є відповідачем по справі) про купівлю нею житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 на праві приватної власності. Обговоривши всі суттєві умови договору з відповідачем, вони зійшлися на тому, що відповідач здійснює продаж вищезазначеного будинку, розташованого на земельній ділянці загальною площею 0,10 га, наданій для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, за 10000,00 грн. Крім того, відповідач передав їй ключі від будинку та запевнив, що вона може мешкати в цьому будинку та використовувати на свій розсуд земельну ділянку, адже підписання документів є формальністю, яку він готовий виконати, коли їй буде зручно.

Отже, позивач володіє нерухомим майном, а саме домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 та земельними ділянками з кадастровими номерами :01:056:0025 та :01:056:0026 за волею власника цього нерухомого майна і завжди знала, хто є власником цього нерухомого майна.

Слід зазначити, що давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, натомість ОСОБА_1 , укладаючи усний договір з ОСОБА_2 про купівлю нерухомого майна, повинна була знати, та це є загальновідомою інформацією, що договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, позивач не довела, що вона не знала і не могла знати про те, що вона володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном, а також, що при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Таким чином, судом враховується те, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Отже, матеріалами справи не доведено, що позивач ОСОБА_1 добросовісно безперервно володіє чужим майном, а саме домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 та земельними ділянками з кадастровими номерами :01:056:0025 та :01:056:0026.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України.

На підставі вищезазначеного, та оскільки позивачем не доведено, що вона добросовісно безперервно володіє чужим майном, а саме домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 та земельними ділянками з кадастровими номерами :01:056:0025 та :01:056:0026, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позовних вимог.

У зв`язку з тим, що позивач не наполягає на стягненні з відповідача судового збору, що є його правом, суд при ухваленні рішення зазначене питання не розглядає.

Керуючись ст. ст. 19, 49, 76, 77, 81, 131, 141, 247, 256 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повне судове рішення складено 18 травня 2023 року.

Головуючий суддя: В.О. Корягін