Справа № 697/2066/22
Провадження № 2/697/157/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2023 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Колісник Л.О.,

за участю секретаря судового засідання Веремієнко А.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Дяченко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Канів Черкаської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Канівської міської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Канівської міської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Свої позовні вимоги обгрунтував тим, що його мати ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Його померлій матері належало нерухоме майно: житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу №110, виданого Канівською нотаріальною конторою 23.01.1979 та зареєстрованого в Канівському відділенні інвентарбюро 14.02.1979, реєстр № 2081. Житловий будинок цегляний, вкритий шифером, жила площа 64,8 кв.м., знаходиться на земельній ділянці 914 кв.м.

При житті мати не склала заповіту.

Після смерті матері ОСОБА_2 у встановлений законом строк 24.10.1997 він звернувся до державного нотаріуса Канівської міської державної нотаріальної контори Лагутінської Є.П. та на підставі ст. 529 ЦК України йому було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом.

Згідно даного Свідоцтва спадкоємцями майна громадянки ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , є в рівних частинах кожний: його (її) син ОСОБА_1 , що мешкає в АДРЕСА_2 .

Спадкове майно, на яке видається свідоцтво складається з: 1/2 (однієї другої) частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд в АДРЕСА_1 , та належала їй на підставі договору купівлі-продажу № 110, виданого Канівською нотконторою 23.01.1979 та зареєстрованого в Канівському відділенні інвентарбюро 14.02.1979, реєстр № 2081.

У його померлої матері ОСОБА_2 , окрім нього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ще один син, його рідний брат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Його брат, ОСОБА_3 , проживав та працював у росії, у 1998 році приїхав до України та прописався у АДРЕСА_1 з 23.01.1998, проживав не довго та знявся з реєстрації з вище вказаної адреси 10.11.1998.

ОСОБА_3 у встановлений законом строк не звернувся до державного нотаріуса та не оформив Свідоцтво про право на спадщину за законом.

З часу свого вибуття 10.11.1998 та по даний час він більше не з`являвся за вказаною адресою, виїхав до росії. Вже 24 роки він відсутній в Україні, у батьківське домоволодіння не з`являється, не цікавиться його станом.

Позивач разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 , проживали разом до її смерті, поховав її за власний кошт, брат на поховання матері не з`являвся. З матір`ю вели спільне господарство, сплачували комунальні платежі, що і продовжує робити по даний час. На сьогоднішній день він продовжує проживати у вказаному житловому будинку з надвірними спорудами. Добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном та земельною ділянкою, доглядає за будинком та утримує його, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонт, оскільки завжди проживає.

У зв`язку з тим, що його брат не оформив свою частину спадщини та не проживає в Україні, він не може належним чином оформити право власності на будинок та на землю. На даний час домоволодіння потребує капітального ремонту.

Вважає, що його брат ОСОБА_3 є таким, що не прийняв спадщини після смерті матері ОСОБА_2 .

Просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 .

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили їх задовольнити.

Позивач пояснив, що його брат в будинку не з`являється протягом 25 останніх років. У своїй частині позивач здійснив деякі зміни. Частина будинку брата потребує ремонту, він за будинком не доглядає. Позивач не може там нічого зробити, оскільки не має змоги оформити право власності на весь будинок. Про договір дарування частини будинку його брату йому не було відомо. Позивач просить суд задовольнити позов.

Представник позивача пояснила, реєстрація спадкоємця не є беззаперечним доказом його проживання на час такої реєстрації. В 1997 році спадкоємець ОСОБА_3 знявся з реєстрації з території України. На території України з цього часу він не проживає, є військовослужбовцем в російській федерації, проте відомостей про це немає. Позивач несе сам тягар утримання цього майна, а тому просить вимоги задовольнити, оскільки відповідно до законодавства позивач має підстави для їх висунення.

Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та його представника, надавши їм оцінку кожного окремо та у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство, здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічних з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до договору дарування № 1-256 від 11.02.1995, посвідченого Канівською державною нотаріальною конторою Нефьодова Марія Василівна, яка проживає в АДРЕСА_2 подарувала, а ОСОБА_3 , який проживає в АДРЕСА_2 прийняв в дар 1/2 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд в АДРЕСА_1 (а.с.87). Договір дарування укладався зі згоди іншого з подружжя дарувальника ОСОБА_4 (а.с.89).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 18.04.1997 (а.с.7).

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.10.1997, зареєстрованого в реєстрі № 1-2512, позивач ОСОБА_1 , прийняв у спадщину як спадкоємець першої черги за законом після смерті своєї матері ОСОБА_2 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд в АДРЕСА_1 (а.с. 7, 8, 63- 65, 71).

Доказів про прийняття спадщини чи відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 іншими спадкоємцями суду не надано.

Позивач вважає, що право власності на вказаний будинок у нього виникло за набувальною давністю на підставі ч. 4 ст. 344 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 не оформив свою частину спадщини після смерті матері, а позивач по даний час проживає в даному будинку, користуються ним в цілому, підтримує його в належному стані.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном).

Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.

Відсутність добросовісності у позивачів під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Пунктом 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» та як зазначено у постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, - за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Сам лише факт користування спірним майном не дає підстав для задоволення позовних вимог про набуття права власності на нього на підставі статті 344 ЦК України.

Положення наведеної статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Як встановлено судом, власником 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд в АДРЕСА_1 , право на яку позивач просить визнати за ним за набувальною давністю, є ОСОБА_3 , позовні вимоги до якого не заявлялися та він не був залучений учасником у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04. 2018 у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом.

Доказів того, що ОСОБА_3 був позбавлений права власності на спірне майно чи відмовився від своєї власності, як і доказів того, що виконавчий комітет Канівської міської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області повинен нести відповідальність за позовними вимогами в даному спорі, матеріали справи не містять. У зв`язку з цим, суд дійшов висновку, що визначений у позові відповідач є неналежним.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Вказаний висновок суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у Постанові від 30.01.2020, у справі № 761/30025/16-ц.

Позивач та його представник стверджують, що ОСОБА_3 не проживає у спірному будинку близько 25 років, не несе витрати на утримання будинку, що призводить до необґрунтованих витрат з боку позивача, а частина будинку, що належить брату потребує ремонту, тому за позивачем необхідно визнати право власності за набувальною давністю.

Надаючи оцінку таким аргументам суд нагадує, що ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в ст.41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Непорушність права власності закріплено і в ст. 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Згідно ч.ч.1,3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За положенням ч.ч.1,2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Якщо ж співвласники не дійдуть згоди з питання щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном, то спір, що виник, може бути вирішений судом.

Суду не надано доказів, які б давали підстави позбавити законного власника ОСОБА_3 його власності на 1/2 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд в АДРЕСА_1 .

Не проживання власника за місцем знаходження свого майна не може бути підставою для позбавлення, припинення його права власності чи переходу такого до інших осіб.

З огляду на наведене суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 317-319, 321, 329, 344 ЦК України, ст.ст. 7, 10, 76-81, 89, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Канівської міської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 23.08.2023.

Головуючий Л . О . Колісник