Справа № 462/3680/22 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/811/3043/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Ніткевича А.В.

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 жовтня 2022 року у складі судді Румілової Н.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі, -

встановив:

У липні 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просила стягнути з Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на її користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.04.2021 по день прийняття рішення у справі та стягнути на її користь з відповідача понесені судові витрати.

Вимоги обґрунтовувала тим, що вона працювала начальником юридичного відділу Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА», 06.08.2018 звільнена з роботи за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Постановою Львівського апеляційного суду від 14.06.2022 у справі №462/2118/21 стягнуто із Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на її користь компенсацію за всі невикористані дні щорічних додаткових відпусток за особливий характер праці, за період з 23.09.1998 по 30.12.2014 та з 12.01.2015 по 06.08.2018 в розмірі 28 846,62 грн., без урахування податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України. Стягнуто із Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на її користь 28 846 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за періоди з 30.12.2014 по 01.04.2021 та з 01.11.2018 по 01.04.2021, без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України. Стягнуто з Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на її користь 25,69 грн. судового збору.

Незважаючи на те, що з дня її звільнення пройшло майже чотири роки, відповідач до цього часу не виплатив їй компенсацію за всі невикористані дні щорічних додаткових відпусток за особливий характер праці. Просила про задоволення позову.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 14 жовтня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства Львівський державний завод «ЛОРТА» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , вважає, що рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, а отже є незаконним.

Зазначає, що суд неправильно застосував норми матеріального права, зокрема не застосував закон, який підлягав застосуванню, а саме ст. 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX від 01.07.2022. Вважає, що нова редакція Закону від 01.07.2022 застосовується виключно до працівників, звільнених після ухвалення нового акту законодавства. Оскільки позивачка звільнена 06.08.2018, цей закон не неї свою дію не поширює, а отже не підлягає застосуванню. Незастосування закону, який підлягав застосуванню, призвело до неправильного тлумачення ст. 117 КЗпП України.

Наголошує, що наявність прямої вини відповідача у невиплаті позивачці усіх належних сум при звільненні, доведена постановою Львівського апеляційного суду від 14.06.2022 по справі №462/2118/21 і додатково доказуванню не підлягає.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні врегульовано нормами трудового права, як у КЗпП України, так і у Законі України «Про оплату праці», і не потребує додаткового тлумачення, оскільки правова природа такого відшкодування здійснює функцію гарантування прав найманих працівників, а не санкційну за невиконання стороною своїх зобов`язань. До подібних висновків дійшов і Касаційний цивільних суд у складі Верховного Суду у постановах від 28 березня 2019 рок у справах №569/12154/17 та №569/14363/17.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 жовтня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю, стягнути сплачений судовий збір.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що позивачка знаходилась з відповідачем у трудових відносинах, працюючи начальником юридичного відділу Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» та була звільнена з роботи за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України 06.08.2018.

В подальшому, ОСОБА_1 неодноразовою зверталася до суду із позовами до ДП ЛДЗ «ЛОРТА» з приводу стягнення різних сум заборгованості.

Зокрема, постановою Львівського апеляційного суду від 16 травня 2019 року у справі №462/5652/18 стягнуто з ДІІ «ЛДЗ «ЛОРТА» па користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 25 318,32 гри. за період з 6 серпня 2018 року по 31 жовтня 2018 року.

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 15 липня 2019 року у справі №462/7770/18 стягнуто з ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 компенсацію, як складову частину заробітної плати за роботу в умовах режимних обмежень, за період з липня 2004 року по серпень 2018 року у сумі 38 681,88 грн. та компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату за період з липня 2004 року по серпень 2018 року станом на листопад 2018 року у розмірі 61204,28грн.

Постановою Львівського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року за нововиявленими обставинами змінена постанова Львівського апеляційного суду від 16 травня 2019 року по справі №462/5632/18 та стягнуто з ДП «ЛДЗ «Лорта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 55591,68 грн. за період з 6 серпня по 31 жовтня 2018 року .

Крім цього, постановою Львівського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року у справі №462/7918/19 стягнуто з ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» па користь ОСОБА_1 241004,41 грн. не нарахованої та невиплаченої заробітної плати за період з січня 2008 року по серпень 2018 року та 177 260,77 грн. компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати.

Постановою Львівського апеляційного суду від 14 червня 2022 року у справі №462/2118/21 стягнуто із Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 компенсацію за всі невикористані дні щорічних додаткових відпусток за особливий характер праці, за період з 23.09.1998 по 30.12.2014 та з 12.01.2015 по 06.08.2018 в розмірі 28 846,62 грн. без урахування податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України. Також стягнуто із Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на її користь 28 846 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за періоди з 30.12.2014 по 01.04.2021 та з 01.11.2018 по 01.04.2021, без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України, стягнуто з Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на її користь 25,69 грн. судового збору.

При цьому, зменшуючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні до 28 846,00 грн., суд апеляційної інстанції виходив з принципу співмірності.

04 серпня 2022 року ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» сплатив кошти у розмірі 57 718.31 грн. на виконання постанови Львівського апеляційного суду від 14 червня 2022 року у справі №462/2118/21, що підтверджується платіжним дорученням №30565, платник Залізничний відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Звертаючись 22 липня 2022 року до суду з позовом до Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» про стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.04.2021 по день прийняття рішення у справі, позивачка зокрема вказувала на те, що рішення суду апеляційної інстанції від 14.06.2022 у справі №462/2118/21 є невиконаним, що дає їй право на стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок.

Розглядаючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є безпідставним, оскільки фактичний розрахунок вже був здійснений.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно із частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Разом з тим, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Враховуючи вищезазначене, а також виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Судом встановлено, що повне виконання судового рішення від 14.06.2022 у справі №462/2118/21відбулось 04 серпня 2022 року.

Разом з тим, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, де серед іншого визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» є державним підприємством військово-оборонної галузі та входить до складу українського оборонного промислового комплексу, тобто має стратегічне значення, виготовляючи радіоелектронну апаратуру оборонного призначення.

За наведених обставин, а також з урахуванням вимог ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» апеляційний суд вважає, що розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця міг би бути дотриманий у разі покладення відповідальності на відповідача за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.04.2021 по 23.02.2022.

Разом з тим, враховуючи висновок суду апеляційної інстанції у справі №462/2118/21, в якому суд вирішив питання про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, виходячи з принципу співмірності, прирівнявши такий розмір (28 846,62 грн) до розміру компенсації за всі невикористані дні щорічних відпусток за особливий характер праці, колегія суддів вважає, що своє право на стягнення середнього заробітку позивачка використала.

А відтак, беручи до уваги неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості по заробітній платі, характером цієї заборгованості, діями позивачки, колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні позову.

Обставини, на які зроблене посилання в апеляційній скарзі, були проаналізовані судом першої інстанції у сукупності з іншими доказами і фактами.

Враховуючи встановлене, конкретні обставини справи і характер спірних правовідносин, апеляційний суд вважає, що інші доводи апеляційної скарги не є істотними, висновків суду першої інстанції не спростовують, підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції не встановлено.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 382, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 12 квітня 2023 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк