ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2799/23 Справа № 210/2245/22 Суддя у 1-й інстанції - Скотар Р. Є. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

розглянувши в письмовому провадженні без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м.Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №210/2245/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 28 листопада 2022 року, ухвалене у складі судді Скотар Р.Є., повний текст рішення складено 28 листопада 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2022 року ОСОБА_3 звернулась до Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу з даним позовом до відповідача, в обґрунтування якого зазначила, що є донькою ОСОБА_2 . Відповідно до рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 20.11.2015 року відповідач сплачував на користь її (позивача) матері аліменти на утримання у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, проте зараз матеріальної допомоги не надає, не зважаючи на те, що згідно законодавства зобов`язаний це робити. Станом на дату звернення з позовом вона навчається на 1 курсі факультету дошкільної і технологічної освіти денної форми навчання у Криворізькому державному педагогічному університеті та отримує стипендію, якої ледве вистачає на проїзд до місця навчання. Крім того, у зв`язку із підвищенням цін на продукти, одяг та ліки, доходів не вистачає, щоб в повному обсязі задовольнити свої потреби. Тому просила суд стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу відповідача на її утримання на час навчання, але не більше ніж до досягнення нею двадцяти трьох річного віку.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 28 листопада 2022 рокупозовні вимоги було задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подання позовної заяви, а саме з 02 серпня 2022 року, і до закінчення останньою навчання у навчальному закладі чи до досягнення нею двадцятитрьохрічного віку, зважаючи на те, яка з зазначених обставин настане раніше.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив рішення суду скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування зазначив, що має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сплачує аліменти на його утримання, про що позивачу відомо. Крім того, має батьків похилого віку, яким надає фінансову допомогу. Також відповідач є інвалідом третьої групи та потребує постійного проходження лікування та реабілітації. Позивач не несе матеріальних витрат на навчання, оскільки у позовній заяві не наведено розрахунку вартості навчання та необхідних коштів на покриття витрат. Судом не встановлено чи дійсно позивач потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням. Посилання на ріст цін не входять до поняття «витрат на навчання». Крім того, суд першої інстанції не направляв на його адресу позовну заяву, у зв`язку з чим він був позбавлений права на надання відзиву та подання доказів.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила залишити рішення без змін, а скаргу без задоволення. В обґрунтування зазначила, що її витрати на навчання є значними, зокрема: оплата за проживання в гуртожитку, оплата за навчання на факультеті психології, внески за участь у конференціях, оплата онлайн-бібліотек та витрати на транспорт. Крім того, позивач хворіє на варикозне розширення вен нижніх кінцівок та кісту правої гайморової пазухи, та потребує дороговартісного обстеження та лікування. Факт наявності батьків похилого віку що потребують фінансової допомоги не може свідчити про надання такої допомоги. Крім того, не надано жодних доказів про їх знаходженні на утриманні відповідача.

Частиною 3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна у позову у даній справі складає є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, доводи відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками дитини записані: батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 (а.с.6).

Відповідно до довідки №15-489 від 15.06.2022 року, виданої Криворізьким державним педагогічним університетом, ОСОБА_3 дійсно є студенткою Криворізького державного педагогічного університету, навчається на спеціальності «дошкільна та технологічна освіта» на 1-му курсі денної форми навчання за держзамовленням. Вступила до коледжу 09.08.2021 року, очікувана дата закінчення навчання 30.06.2025 року (а.с.9).

Згідно довідки №999 від 14.09.2021 року, складеною відділом реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на день звернення до суду донька позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не досягла 23 років, продовжує навчання, не працює, не заміжня, проживає одна, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, а відповідач має можливість її надавати на період навчання позивача.

Апеляційний суд частково погоджується з такими висновками та зазначає наступне.

Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй Про права дитини від 20 листопада 1989 року, батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що «обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою (сином) віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу».

Статтею 199 СК України передбачено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають.

Відповідно до статті 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином

Виходячи зі змісту статті 182 СК України, до обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів відносяться: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Стаття 201 СК України передбачає поширення на відносини по утриманню між батьками і повнолітніми дочкою, сином норм статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу, які регулюють відносини по утриманню дитини.

Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач як батько, зобов`язаний утримувати свою повнолітню дочку, яка продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, а він (відповідач) має змогу надавати таку допомогу, а тому повинен сплачувати аліменти.

Визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції також врахував, всі надані сторонами докази, надав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач має можливість надавати допомогу повнолітній дочці саме у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу. Доводи апеляційної скарги в цій частині фактично зводяться до переоцінки доказів по справі, що не входить до повноважень апеляційного суду.

Доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга відповідача не містить.

При цьому апеляційний суд зазначає, що позбавлений процесуальної можливості прийняття від позивача у якості доказів: довідки про сплату аліментів на сина ОСОБА_6 , довідки до акту огляду МСЕК, пенсійні посвідчення батьків відповідача, оскільки вони подані із порушенням строку на їх подання.

Так, за ч.ч.1-3 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Подаючи нові докази, відповідач у апеляційній скарзі зазначає, що на його адресу не направлялась позовна заява, через що він був позбавлений права на направлення до суду відзиву на позов. Однак апеляційний суд зазначає, що в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без участі відповідача, тобто апелянт був обізнаний про існування даної справи, час та місце судового засідання, що спростовує його доводи про неможливість подання відзиву на позов та доказів до нього (а.с.25).

Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Разом з тим, при ухваленні судового рішення судом першої інстанції помилково застосовано до правовідносин сторін ч.2 ст.182 СК України, якою визначено, що мінімальний гарантований розмір аліментів враховується судом при визначенні розміру аліментів на дитину.

Статтею 6 СК України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття, що виключає можливість застосування до вказаних правовідносин ч.2 ст.182 СК України.

Згідно п.4 ч.1, ч.4 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За таких обставин, у відповідності до ст.376 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни резолютивної частини рішення - виключення з неї посилання на те, що аліменти підлягають стягненню у розмірі не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В решті частині рішення суду є законним і обґрунтованим.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок суду апеляційної інстанції за переглядом рішення суду, викладений в даній постанові - підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Водночас вбачається, що позивачем було заявлено клопотання про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн. На підтвердження понесених витрат було надано ордер про надання правової допомоги адвокатом Шеметом І.О., виписаний на ім`я ОСОБА_1 , договір про надання юридичних послуг від 28 лютого 2023 року, акт приймання-передачі робіт (послуг) №03/30/23 від 03 березня 2023 року та детальний опис робіт (наданих послуг) від 03 березня 2023 року, згідно яких адвокат надав, а клієнт прийняв наступні юридичні послуги: юридична консультація (30 хв. - 300 грн.), аналіз рішення та апеляційної скарги (1 год. - 500 грн.), аналіз судової практики (2 год. - 1000 грн.), підготовка відзиву на апеляційну скаргу (3 год. - 1200 грн.), участь у судових засіданнях (необмежений час - 2000 грн.).

Згідно із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з наданих суду доказів, а саме укладеного між позивачем та його представником договором (п. 2.1 договору) передбачено, що вартість послуг за договором складає 5000 грн., які сплачуються в момент підписання вказаного договору.

Водночас позивачем не надано доказів фактичного понесення витрат на правову допомогу, як це передбачено умовами договору.

Виходячи з вищезазначеного, апеляційний суд вважає, що клопотання позивача про стягнення на її користь витрат на правову допомогу не підлягає задоволенню, оскільки воно не підтверджено належними доказами.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 28 листопада 2022 року змінити, виключивши з другого абзацу резолютивної частини рішення фразу: «але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат на правову допомогу - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: