ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа приватний нотаріус Павлоградського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кримський Едуард Володимирович, про визнання недійсним договору про передачу нерухомого майна стягувачу в рахунок повного погашення боргу за виконавчим документом, в якій подані апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа приватний нотаріус Павлоградського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кримський Едуард Володимирович, про визнання недійсним договору про передачу нерухомого майна стягувачу в рахунок повного погашення боргу за виконавчим документом.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що на момент укладення оспорюваного договору ОСОБА_5 не був власником будинку та земельної ділянки, оскільки рішенням суду від 24 червня 2020 року у справі № 185/11587/19 було визнано недійсними договори дарування житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки з кадастровим номером :004:0089, укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , рішення суду набрало законної сили 15 вересня 2021 року і відповідно ОСОБА_5 не мав права відчужувати це нерухоме майно.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка виклала вимогу про визнання недійсним договору про передачу нерухомого майна стягувачу в рахунок повного погашення боргу за виконавчим документом № 753 від 16 листопада 2021 року, посвідченим приватним нотаріусом Павлоградського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кримським Е.В., укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ; припинення права власності ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 ; та припинення право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :004:0089.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір про передачу нерухомого майна стягувачу в рахунок повного погашення боргу за виконавчим документом № 753 від 16 листопада 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Павлоградського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кримським Е.В., укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2

Припинено право власності ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 45077978.

Припинено право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :004:0089, номер запису про право власності 45078266.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклала вимогу про скасування рішення та ухвалення нового про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилалася на те, що наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про відповідача ОСОБА_5 , як про власника спірного майна, свідчило про те, що таке майно перебувало у його приватній власності та він міг у повному обсязі ним розпоряджатися. Висновок суду про те, що ОСОБА_5 був обізнаний про наявність в провадженні суду цивільної справи № 185/11584/19 про визнання недійсними договорів дарування, а також результати розгляду справи - ґрунтується на припущеннях. Також зазначала, що укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 оспорюваного правочину жодним чином не зачіпало інтереси позивачки, оскільки остання не має жодного відношення до майна, стосовного якого проведено оспорюваний нею правочин. Крім того, заявник посилалася на те, що вона є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, також виклав вимогу про скасування рішення та ухвалення нового про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилався на те, що він не знав про ухвалення судового рішення про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, вважає себе законним власником цього майна і погодився на задоволення ОСОБА_2 своїх кредиторських вимог за рахунок цього майна. На момент вчинення оспорюваного правочину ОСОБА_6 був власником нерухомого майна за даними державного реєстру, оспорюваним правочином не порушено жодних прав чи законних інтересів позивачки. Позивачка не має права на це нерухоме майно і не є стороною оспорюваного правочину. Відповідач ОСОБА_5 не відповідає за борговими зобов`язаннями свого батька ОСОБА_3 .

Відзив на апеляційні скарги учасниками справи подано не було.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа і смс-повідомлення.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційних скарг та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що у провадженні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебувала цивільна справа № 185/2309/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

17 грудня 2019 року у справі № 185/2309/19 ухвалено рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення суми задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 850 500,00 грн.

Рішення суду у справі № 185/2309/19 не було оскаржене і набрало законної сили.

У судовому засіданні встановлено і не заперечувалось сторонами, що виконавчий лист, виданий на підставі рішення суду у справі № 185/2309/19, перебуває на примусовому виконанні, до теперішнього часу рішення суду не виконане.

05 грудня 2019 року були укладені договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, відповідно до яких ОСОБА_4 за нотаріально посвідченою згодою чоловіка ОСОБА_3 безоплатно передала у власність своєму сину ОСОБА_5 належні їй на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:004:0089, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року у справі № 185/11584/19 зазначені договори визнані недійсними внаслідок їх фіктивності.

Зазначене рішення переглядалося Дніпровським апеляційним судом 16 грудня 2020 року за апеляційною скаргою третьої особи приватного нотаріуса Іщика М.В., та яке було залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 18 березня 2021 року касаційну скаргу приватного нотаріуса Іщика М.В. було залишено без задоволення, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року і постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року залишено без змін.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року залишено без змін.

Таким чином 15 вересня 2021 року було прийнято остаточне рішення судом апеляційної інстанції у справі № 185/11584/19, рішення суду у цій справі набрало законної сили.

Зазначеним рішенням були визнані недійсними договори дарування, на підставі яких ОСОБА_5 набув право власності на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 16 листопада 2021 року здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору про передачу майна стягувачу в рахунок повного погашення боргу за виконавчим документом, серія та номер: 753, виданий 16 листопада 2021 року, видавник: приватний нотаріус Павлоградського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кримський Едуард Володимирович. Внаслідок цього ж договору припинено право власності на нерухоме майно ОСОБА_5 (т.1 а.с.10).

При цьому державні реєстри не містять відомостей про припинення права власності ОСОБА_5 на підставі рішення суду у справі № 185/11584/19 про визнання недійсними договорів дарування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 не мав права вчиняти правочин щодо відчуження спірного нерухомого майна, яке йому не належало. Зміст правочину, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 суперечить положенням статті 317 ЦК України, згідно якої виключно власнику належить право розпорядження своїм майном. Отже, наявні підстави для визнання недійсним договору про передачу нерухомого майна стягувачу в рахунок повного погашення боргу за виконавчим документом. Тому право власності ОСОБА_2 на будинок та земельну ділянку, набуте на виконання недійсного правочину, підлягає припиненню.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц (провадження № 14-75цс18) дійшла висновку, що оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначено підстави державної реєстрація права власності та інших речових прав.

У частині другій статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Однак згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час звернення до суду з позовними вимогами), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому суди попередніх інстанцій помилково констатували необхідність застосування позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачеві відновлення порушеного права, а отже неспроможний надати особі ефективний захист її прав.

Водночас суд апеляційної інстанції зазначає, що у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952.

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19 та від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19.

Як визначено статтею 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», реєстраційні дії на підставі судових рішень проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником. Державна судова адміністрація України у день набрання законної сили судовим рішенням, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру прав примірника такого судового рішення. Державний реєстратор, що перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав, що забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, за місцезнаходженням відповідного майна у день надходження відповідного судового рішення формує та реєструє необхідну заяву або реєструє судове рішення про заборону вчинення дій, пов`язаних з державною реєстрацією прав, чи судове рішення про скасування відповідного судового рішення. Проведення реєстраційних дій на підставі судових рішень здійснюється у порядку та строки, передбачені цим Законом, без справляння адміністративного збору.

Інформаційна взаємодія між Державним реєстром прав та Єдиним державним реєстром судових рішень здійснюється інформаційно-телекомунікаційними засобами в електронній формі у порядку, визначеному Міністерством юстиції України спільно з Державною судовою адміністрацією України.

Таким чином після набрання законної сили рішенням суду у справі № 185/11584/19 про визнання недійсними договорів дарування відомості про припинення права власності ОСОБА_5 на нерухоме майно підлягали внесенню до реєстру внаслідок інформаційної взаємодії між Державним реєстром прав та Єдиним державним реєстром судових рішень.

Доводи ОСОБА_5 про те, що він не був обізнаний про ухвалення судового рішення у справі № 185/11584/19 про визнання недійсними договорів дарування і тому розпорядився на власний розсуд належним йому нерухомим майном, відчужив його на користь ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали цивільної справи № 185/11584/19 про визнання недійсними договорів дарування, дійшов висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що ОСОБА_5 був учасником цієї справи співвідповідачем, його місце проживання було зареєстровано за однією адресою з іншим співвідповідачем ОСОБА_4 , яка подавала апеляційну скаргу на судове рішення. Справа двічі переглядалася судом апеляційної інстанції і один раз Верховним Судом. Процесуальні документи у справі надсилалися судами апеляційної і касаційної інстанції за адресою реєстрації співвідповідача ОСОБА_5 і він повинен був знати про перебування справи у провадженні суду, а відтак мав можливість дізнатися про результати цього розгляду.

Крім того, на аркуші справи № 175 у томі 1 справи № 185/11584/19 є заява ОСОБА_5 , за змістом якої він обізнаний із перебуванням в суді справи про визнання договору дарування фіктивним і просить відкласти розгляд справи у зв`язку із запровадженням карантину.

Також, Дніпровським апеляційним судом 06 вересня 2021 року на офіційному сайті судової влади України було розміщено оголошення про виклик у судове засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 у справі № 185/11584/19.

Таким чином, ОСОБА_5 було достеменно відомо про перебування в суді цивільної справи про визнання недійсними договорів дарування, на підставі яких він набув право власності на будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . Отже, ОСОБА_5 повинен був знати про ухвалення рішення про задоволення позовних вимог та визнання недійсними договорів.

Згідно з положеннями частини першої статті 235 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Тобто момент недійсності правочину не пов`язується із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Договори дарування, на підставі яких ОСОБА_5 набув право власності на будинок та земельну ділянку, визнані недійсними рішенням суду і тому є недійсними з моменту їх укладення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_5 не мав права вчиняти правочин щодо відчуження нерухомого майна, яке йому не належало. Зміст правочину, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 суперечить положенням статті 317 ЦК України, згідно якої виключно власнику належить право розпорядження своїм майном.

Тому, наявні підстави для визнання недійсним договору про передачу нерухомого майна стягувачу в рахунок повного погашення боргу за виконавчим документом № 753 від 16 листопада 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кримським Е.В., укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідач ОСОБА_2 вказує на те, що вона є добросовісним набувачем нерухомого майна, при укладенні договору про передачу нерухомого майна стягувачу в рахунок погашення боргу вона не знала і не могла знати про визнання судом недійсними правовстановлюючих документів, на підставі яких було зареєстровано право власності ОСОБА_5 на будинок та земельну ділянку.

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті 330 ЦК України закріплено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

У даному випадку ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_5 нерухоме майно в рахунок погашення боргу за виконавчим документом в межах виконавчого провадження щодо виконання виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом, про звернення стягнення на майно та грошові кошти ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 в рахунок боргу за договором позики (т.1 а.с.153-154).

Тобто, майно придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, за відплатним договором, однак не на виконання судового рішення, а на виконання виконавчого напису нотаріуса. Майно вибуло з володіння ОСОБА_5 не з його волі, а внаслідок ухвалення судом рішення про визнання недійсними договорів дарування.

За таких обставин добросовісний набувач не набуває права власності на майно.

Враховуючи викладене, відповідач ОСОБА_2 не набула права власності на спірне нерухоме майно у спосіб та порядку, що визначені законом.

Тому, право власності ОСОБА_2 на будинок та земельну ділянку, набуте на виконання недійсного правочину, підлягає припиненню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що вона є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна на підставі договору про передачу нерухомого майна стягувачу в рахунок погашення боргу, укладеного між нею та ОСОБА_5 , суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки на час укладення такого правочину 16 листопада 2021 року, вже існувало рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року у справі № 185/11584/19 про визнання недійсними договорів дарування, яке набрало законної сили 16 грудня 2020 року.

Такий висновок враховує інтереси позивачки як власника спірного нерухомого майна та баланс з правами й інтересами добросовісного набувача, оскільки за обставин, коли ОСОБА_1 втратила майно внаслідок протиправних дій, права та інтереси позивачки переважають інтереси добросовісного набувача.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що ОСОБА_2 як добросовісний набувач не позбавлена можливості відновити свої права у спосіб звернення до суду з позовом до продавця спірного нерухомого майна на підставі статті 661 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Тобто законодавство України надає ОСОБА_2 певні ефективні засоби юридичного захисту. Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15.

Апеляційний суд вважає, що припинення права власності ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно не порушуватиме принцип пропорційності втручання у її право власності.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивачки поза її волею.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення.

Керуючись ст. 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 вересня 2023 року.

Судді: