Провадження №2/523/2050/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"05" травня 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді- Аліна С.С.

за участю секретаря судового засідання - Гарган С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Хімченка Руслана Олександровича про визнання недійсним договору купівлі-продажу,-

В С Т А Н О В И В:

До Суворвоського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Хімченка Руслана Олександровича, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 13.09.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хімченко Р.О., за реєстровим №4588.

Обґрунтовує позовні вимоги тим, що 23.11.2017 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. на ім`я позивачки, згідно з яким, остання заповіла позивачці все належне їй на праві власності майно. Заповіт зареєстрований в реєстрі за № 2680.

Після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрилась спадщина , яка складається із квартири АДРЕСА_1 , в якій остання проживала до самої смерті. Квартира належала покійній ОСОБА_3 , на підставі Свідоцтва про прано власності на квартиру, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому 21.04.2000 року , реєстровий № 007425, у книзі 36-К., № 287.

Протягом тривалого часу позивачка здійснювала нагляд та опікувалась ОСОБА_3 , разом зі своєю матір`ю ОСОБА_4 , яка знала останню багато років, та підтримувала подружні стосунки.

Складання заповіту на користь позивачки було вмотивоване тривалим та старанним доглядом ОСОБА_1 та її матір`ю ОСОБА_5 , та протягом багатьох років за померлою. Наслідком опіки позивачки стало добровільне розпорядження ОСОБА_3 про перехід права власності після її смерті на все належне їй майно, в тому числі житлової квартири, в якій померла ОСОБА_3 , яка безперервно проживала протягом багатьох років, до особи, яка опікувалась станом її здоров`я та створювала умови і забезпечувала її всім необхідним протягом останніх років її життя.

Позивачка вказує про те, що після відкриття спадщини, їй стало відомо про існування договору купівлі-продажу квартири від 13 вересня 2006 року, за умовами якого ОСОБА_3 відчужила житлову квартиру, з умовою передати об`єкт нерухомості на користь відповідачки, у строк до 13 вересня 2006 року.

Позивачка вказує про те, що спірне житло не було фактично передано у користування і розпорядження набувача за договором, а залишилось у власності і користуванні ОСОБА_3 . Відповідно всупереч вимогам чинного законодавства сторонами не були вчинені фактичні дії, спрямовані на відчуження права власності і його перехід до набувача за договором. Спірне житло протягом всього часу з моменту укладення угоди залишилось у власності ОСОБА_3 . Крім того, сама померла жодним чином не згадувала про нібито відчуження нею житла на користь третьої особи, навпаки наголошуючи на своєму намірі повністю відчужити житло на користь ОСОБА_1 , яка весь час її доглядала і піклувалась. ОСОБА_3 за життя виявила бажання заповісти позивачці свою квартиру та склала заповіт. Поховання ОСОБА_3 здійснила також позивачка, за власні кошти та надавала їй посильну допомогу.

Після похорон, позивачка навідувалась та прибирала в квартирі ОСОБА_3 , а в березні місяці помітила, що квартира ОСОБА_3 закрита та в квартирі змінені замки, і встановлена сигналізація.

Позивачка вказує про те, що померла ОСОБА_3 ніколи зазначала про наявність договору купівлі-продажу, навпаки вона вважала квартиру своєю власністю, перед оформленням заповіту, скаржилась що не може знайти документів на право власності на житлову квартиру, що вони зникли.

Позивачка вважає, що у зв`язку з відсутністю реальної передачі майна за договором, що підтверджується тривалим проживанням померлої у вказаному приміщенні, здійсненням останньою правомочностей власника, та утриманням майна, позивачка вважає недійсним правочин з відчуження об`єкта нерухомості за договором купівлі-продажу квартири від 13 вересня 2006 року, з підстав порушення сторонами вимог ст.ст. 203, 234 ЦК України.Дані обставини стали підставою для звернення до суду. Позивачка просить позовні вимоги задовольнити відповідно до ст.ст.203,234 ЦК України.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 16.01.2019 року відкрито загальне провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 31.05.2019 року заяву позивача про витребування доказів - задоволено.

Витребувано з Одеського Державного нотаріального архіву з метою огляду та ознайомлення оригіналу договору купівлі продажу від 13.09.2006 року та нотаріальної справи по укладенню цього договору.

Витребувано з метою огляду та ознайомлення з Одеського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації нерухомості оригінал витягу про реєстрацію права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , а також оригінали документів, що були підставою для реєстрації права власності на вищевказану квартиру.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25.09.2019 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25.06.2020 року заяву позивача про витребування доказів - задоволено.

Витребувано з Одеського Державного нотаріального архіву оригінал договору купівлі продажу від 13.09.2006 року на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Зареєстровано в реєстрі за №4588. Нотаріальна дія вчинялася нотаріусом Одеського міського нотаріального округу (приватним нотаріусом) - Хімченко Русланом Олександровичем. Де сторонами правочину є Продавець - ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , покупець - ОСОБА_2 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , а також належним чином завірені копії нотаріальної справи по укладенню цього договору.

Витребувано з Одеського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації нерухомості оригінал реєстраційної (інвентаризаційної) справи на квартиру, за адресою: АДРЕСА_2 , а також належним чином завірені копії реєстраційної (інвентаризаційної) справи на квартиру, за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17.06.2021 року заяву позивачки ОСОБА_1 про витребування доказів по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Хімченко Руслан Олександрович про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним - задоволено.

Витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Хімченко Руслан Олександрович належним чином завірену копію договору купівлі-продажу від 13.09.2006 р., який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на квартиру яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хімченко Русланом Олександровичем, зареєстровано в реєстрі за №4588 та належним чином завірену копію нотаріальної справи по укладенню цього договору.

У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена судом належним чином. До суду від представника ОСОБА_6 надійшла письмова заява, яка міститься в матеріалах справи, в якій позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, також просила суд розгляд справи проводити за її відсутності (т.2, арк.сп. 163).

У судове засідання відповідачка ОСОБА_2 не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином. До суду від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Соловйова В.В. надійшло письмове клопотання, яке міститься в матеріалах справи, в якому просив відмовити у задоволенні позову, також просив суд розгляд справи проводити за його відсутності (т.2, арк.сп.142). Також, в матеріалах справи знаходиться письмовий відзив, в якому представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Соловйов В.В. позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволені позову (т.1, арк.сп.51-57).

Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Соловйов В.В. вказує про те, що покійна ОСОБА_3 була близькою подругою матері відповідачки - ОСОБА_7 , познайомилися у 1960 році в м. Мирне, Якутської Автономної Радянської Соціалістичної Республіки та довгий час там мешкали, дружили сім`ями.

Батько відповідачки одесит, закінчив Одеський інститут інженерів морського флоту, його батьки мешкали в м. Одесі до самої смерті, в Одесі й поховані.

Як зазначає представник відповідачки, що їй відомо про те, що для працівників з півночі в м. Одесі було збудовано два будинки. В одному із цих будинків ОСОБА_3 отримала квартиру, і, після смерті свого сина, ІНФОРМАЦІЯ_3 , переїхала до м. Одеси на постійне місце мешкання, почала працювати на заводі «Електроліт».

Відповідачка з батьками та сестрою мешкали в м. Москва, але зі своєю сестрою усе літо проводили в м. Одесі. Мешкали у своїх баби та діда, а коли приїжджали до ОСОБА_3 , то залишалися ночувати й в неї.

Після смерті сина ОСОБА_3 фактично залишилася без родичів, єдиними кого вона вважала самими близькими, це була мати відповідачки, сама відповідачка та її сестра, а також сестра батька відповідачки, яка мешкає в м. Одесі.

Будучи одинокою як за складом сім`ї, так і за підтримкою в м. Одесі, ОСОБА_3 хвилювалася за те, щоб ніхто її не обманув та не забрав житло.

Ще 26.11.1999 року ОСОБА_3 зробила на ім`я відповідачки заповіт, яким після своєї смерті заповіла відповідачці належну їй квартиру, яка наразі є предметом спору.

Але і у подальшому ОСОБА_3 не заспокоїлася та наполягала вже на тому, щоб оформити право власності на квартиру на ім`я відповідачки бо дуже боялася, що хтось може шляхом введення її в оману заволодіти квартирою.

Після довгих перемовин ОСОБА_3 та ОСОБА_2 домовилися, що ОСОБА_3 продасть відповідачці квартиру і залишиться в ній мешкати, доглядати її, самостійно сплачувати комунальні платежі, тобто бути законним представником власника квартири.

Наприкінці літа 2006 року ОСОБА_3 подзвонила відповідачці та сповістила, що вона все дізналася про продаж квартири, що десь рядом є нотаріус з яким вона попередньо спілкувалася і що відповідачка може приїжджати для укладення договору купівлі-продажу.

У вересні 2006 року відповідачка приїхала з м. Москви до м. Одеси і 13.09.2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Хімченко P.O. До підписання договору відповідачка передала ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 16700 грн, як про це було домовлено раніше та про що також зазначено в тексті самого договору.

Оскільки відповідачка з ОСОБА_3 домовились, що остання буде продовжувати постійно мешкати в квартирі та забезпечувати сплату комунальних платежів, підтримання квартири в належному стані, то відповідачка видала на ім`я ОСОБА_3 довіреність на право користування квартирою, здачу в оренду, отримання коштів, сплату комунальних платежів й таке інше, яка посвідчена приватним нотаріусом Хімченко P.O., а також видала на ім`я ОСОБА_3 довіреність для проведення усіх реєстраційних дій, яка також була посвідчена вказаним нотаріусом.

Саме за таких обставин був укладений договір купівлі-продажу. При цьому відбулася реалізація волі обох сторін.

Також представник зазначає про те, що відповідачка неодноразово пересилала на ім`я ОСОБА_3 грошові кошти для підтримання квартири в належному стані.

Зокрема, в квартирі за гроші відповідачки було замінені дерев`яні вікна на пластикові, придбаний холодильник, та інші речі.

Доказами вищезазначеного є банківські переводи грошових коштів на ОСОБА_8 та відео на якому покійна ОСОБА_3 підтверджує факт отримання грошових коштів.

Сім`я ОСОБА_9 постійно підтримувала контакт з ОСОБА_3 , до якої щороку приїжджала мати відповідачки, також відповідачка з матір`ю постійно телефонували ОСОБА_3 .

Крім того, в м. Одесі мешкає рідна сестра батька відповідачки, ОСОБА_10 ( АДРЕСА_4 ), яка їй і телефонувала, і приїжджала до неї.

Представник вказує на те, що станом на день смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на зазначену квартиру за ОСОБА_3 зареєстроване не було, а зареєстроване за відповідачкою, а тому квартира АДРЕСА_1 не входить до спадкового майна.

Щодо наявності заповіту, виданого ОСОБА_3 на ім`я позивачки, то зі змісту тексту заповіту, не вбачається, що ОСОБА_3 заповіла безпосередньо квартиру. В тексті заповіту йдеться мова про усе майно. Як би ОСОБА_3 вважала квартиру своєю, то вона б могла зазначити в тексті заповіту конкретно квартиру, яка заповідається. Саме так зробила ОСОБА_3 26.11.1999 року, коли заповіла безпосередньо саму квартиру відповідачці.

Також, представник відповідачки вказує про те, що ОСОБА_1 не надала жодного документу, який би підтверджував її витрати на поховання ОСОБА_3 , а наданий Рахунок-фактура № 1 від 08.02.2018 року від ЧП ОСОБА_11 виданий на ім`я ОСОБА_4 стосовно витрат на поховання ОСОБА_3 . Тобто не на ім`я позивачки, а на ім`я її матері.

При цьому, 15.03.2018 року мати позивачки, ОСОБА_4 , отримала від матері відповідачки, ОСОБА_7 800 доларів на витрати по похованню ОСОБА_3 .

Таким чином, говорячи про те, що безпосередньо позивачка ховала ОСОБА_3 та витратила власні кошти на її поховання позивачка вводить суд в оману.

Як вбачається із Талону-повідомлення № 000818 ОСОБА_1 звернулася до поліції лише 10.04.2018 року.

При цьому як вже зазначалося, 15.03.2018 року мати позивачки, ОСОБА_4 , отримала від матері відповідачки, ОСОБА_7 800 доларів на витрати по похованню ОСОБА_3 , і вже тоді сім`я ОСОБА_12 знала про наявність іншого власника.

Більш того, про наявність ОСОБА_2 , як власника квартири сім`ї ОСОБА_12 було відомо ще в день смерті ОСОБА_3

Зранку ІНФОРМАЦІЯ_2 , в день смерті ОСОБА_3 до неї в квартиру приїхала тітка відповідачки, ОСОБА_10 . В квартирі вона застала матір позивачки, ОСОБА_4 якій пояснила, що власником квартири є її племінниця. Тоді ОСОБА_4 дала свій номер домашнього та мобільного телефону для того, що б відповідачка їй дзвонила.

Так, з роздруківок телефонних перемовин по номеру відповідачки, вбачається, що 06.02.2018 року відповідачка о 20:16:08 зі свого телефону № НОМЕР_1 дзвонила на домашній номер сім`ї ОСОБА_12 № НОМЕР_2 та розмовляла 634 секунди, чи 10,5 хвилин. Саме при цій розмові відповідачка розповіла позивачці, що квартира належить не ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 .

Доказом того, що телефон № НОМЕР_2 належить сім`ї позивачки є позовна заява, яка була подана раніше (справа 523/5570/18), в якій позивачка серед своїх контактних даних вказала саме цей номер телефону.

На наступний день відповідачка декілька разів намагалася подзвонити позивачці та з нею поговорити, але як вбачається із роздруківки телефонних розмов позивачка не бажала розмовляти та клала слухавку. Так, вбачається, що 07.02.2018 року з номеру відповідачки на домашній номер позивачки було здійснено 3 спроби дзвінка. Тривалість розмов склала 32, 33,16 секунд.

Оскільки позивачка не бажала розмовляти із відповідачкою, в цей же день відповідачка подзвонила матері позивачки на номер НОМЕР_3 і провела розмову з нею 167 секунд, тобто 2,7 хв.

Те, що вказаний номер належить матері позивачки підтверджує вищезазначений Рахунок- фактура на якому в графі "Замовник" вписане ПІБ - ОСОБА_4 , паспортні дані, адреса та саме цей номер телефону.

При цьому, як вбачається із пам`ятки на день поховання загальна сума витрат на поховання разом з обідом складала 12735 грн, а ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_2 800 доларів, що на той день складало 20800 грн.

Також відповідачка дзвонила матері позивачки 26.02.2018 року 6 разів, однак ОСОБА_4 не бажала розмовляти, про що свідчать тривалість розмов - 9, 0, 1, 6, 4, 1 сек. 27.02.2018 року розмова склала 157 сек, тобто 2.6 хв.

Метою такої наполегливої розмови з боку відповідачки було те, що за життя ОСОБА_3 просила ОСОБА_2 та її матір, що б її прах поховали біля сина ОСОБА_14 . Сім`я ОСОБА_9 знає де похований син, що підтверджується відповідним фото. Однак ОСОБА_12 відмовилися взагалі говорити коли та де буде похована ОСОБА_3 та відмовилися надати урну з прахом ОСОБА_3 для виконання її прохання.

Останній раз, відповідачка намагалася поговорити з сім`єю ОСОБА_12 з метою поховати ОСОБА_3 біля сина відбулося 15.06.2018 року. В той день розмова відбулася протягом 284 сек, тобто 4.7 хв.

Однак сім`я ОСОБА_12 відмовилася надати урну з прахом, й досі не відомо де похована ОСОБА_3 . З таких дій сім`ї ОСОБА_12 вбачається, що вони діяли з корисливих мотивів, що сама ОСОБА_3 як людина їм була байдужа, як і байдуже де вона буде похована.

Представник відповідача вказує про те, що право власності на спірну квартиру виникло у ОСОБА_2 в момент реєстрації такого права у КП "БТІ та РОН", а саме 14.09.2016 року, і саме з цього часу відповідачка почала володіти вказаною квартирою. А користувалася квартирою ОСОБА_3 за домовленістю із відповідачкою, що підтверджується також і вищезазначеною довіреністю.

За домовленістю із ОСОБА_3 за комунальні послуги вона мала сплачувати самостійно, оскільки там мешкала. Крім того, відповідачка неодноразово надсилала ОСОБА_3 грошові кошти, якими остання розпоряджалася на власний розсуд. Також слід зазначити, що оскільки ОСОБА_3 отримувала субсидію, то вона не захотіла надавати до обслуговуючої організації договір купівлі-продажу на ім`я відповідачки, оскільки в такому разі вона не змогла б використовувати право на субсидію.

Твердження позивачки про те, що у ОСОБА_3 не було наміру та волі на продаж квартири не відповідає умовам самого договору купівлі-продажу.

Так, з п. 1 договору купівлі-продажу вбачається, що ОСОБА_3 , розуміючи значення своїх дій, без будь-якого примушення, як фізичного так і морального, не знаходячись під впливом тяжкої обставини та під впливом помилки продала квартиру ОСОБА_2 .

На наявність передати свою квартиру ОСОБА_2 у власність та на реалізацію такого бажання свідчить й наявний заповіт від 26.11.1999 року, а також тісні дружні стосунки між сім`ями.

Що стосується доводів позивачки про те, що договір неукладений та/чи фіктивний так як квартира фактично не була передана ОСОБА_2 і що в ній продовжила мешкати ОСОБА_3 спростовуються, зокрема й довіреностями, якими ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 бути її представником, користуватися квартирою, здавати її в оренду й таке інше.

За життя ОСОБА_3 не зверталася до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Окрім того, для захисту такого права спливли усі строки позовної давності, а саме пройшло вже 12 років.

За таких обставин позовна заява є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

У судове засідання третя особа - приватний нотаріус Хімченко Р.О. не з`явився, про час та місце розгляду повідомлявся судом належним, надав до суду письмову заяву, яка міститься в матеріалах справи, в якій вирішення спору поклав на розсуд суду, також просив суд розгляд справи проводити за його відсутності (т.2, арк.сп.131).

У зв`язку з викладеним, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, які були повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280-282 ЦПК України.

Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши сторони по справі, заслухавши свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_15 , вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Хімченка Руслана Олександровича про визнання недійсним договору купівлі-продажу є не обґрунтованими, є не доказаними, тому не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено про те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_4 , яке видано Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №1350 (т.1, арк.сп.11).

26.11.1999 року ОСОБА_3 було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Восьмої одеської державної нотаріальної контори Туйск Ф.Л., зареєстровано за №1-5468, відповідно до якого ОСОБА_3 заповіла квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (т.1, арк.сп. 61).

23.11.2017 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М., зареєстровано в реєстрі за № 2680, відповідно до якого, остання заповіла ОСОБА_1 все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, та взагалі усе те, що на день смерті буде належати їй та на, що за законом матиме право (арк.сп.15).

Відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_5 від 21.04.2000 року, яке видано на квартиру АДРЕСА_1 , власником квартири є ОСОБА_3 , в цілому складається з двох кімнат загальною площею 42,4 кв.м., житловою площею 28,3 кв.м., відображених у технічному паспорті від 18.02.2000 року. Свідоцтво видане на підставі довідки ЖВК «Гідробудівельник» №22 від 11.02.2000року, розпорядження управління житлово- комунального господарства Одеського міськвиконкому від 21.04.2000 року, № 726. ( арк.сп.120,т.2); Зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, 17.05.2000 року, у книзі 36-К., № 287 (т.2, арк.сп.120 оборіт).

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків ( спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб ( спадкоємців).

Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилася внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Із матеріалів справи вбачається про те, що відповідно до Довідки (виписка з домової книги про склад сім`ї і реєстрації) №93 від 11.04.2017 року, ОСОБА_3 , з 1983 року була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_2 , особовий рахунок відкритий на ОСОБА_3 (т.1, арк.сп.17).

Судом встановлено, що 13.09.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хімченко Р.О. (т.2, арк.сп.117).

Згідно п. 1 даного договору, ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.09.2006 року ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 ( арк.сп.14,т.1);

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

На виконання ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 17.06.2021 року про витребування доказів по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Хімченко Р.О. про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, до суду надійшли копії договору купівлі-продажу від 13.09.2006 року, який укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також документи які були витребувані для укладення договору ( срк.сп.91-100,т.2);

Після укладення договору купівлі-продажу, 13.09.2006 року ОСОБА_2 було видано довіреність на ім`я ОСОБА_3 , яка посвідчена приватним нотаріусом Хімченком Р.О., зареєстровано в реєстрі за №4594, відповідно до якої уповноважила ОСОБА_3 бути її представником в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, з питання реєстрації та отримання документів підтверджуючих право власності ОСОБА_2 (в тому числі Витяг про реєстрацію) на квартиру АДРЕСА_1 (т.1, аркс.сп.63).

Також, 13.09.2006 року ОСОБА_2 було видано довіреність на ім`я ОСОБА_3 , яка посвідчена приватним нотаріусом Хімченком Р.О., зареєстровано в реєстрі за №4595, відповідно до якої уповноважила ОСОБА_3 користуватися квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , у тому числі з правом проживання в зазначеній квартирі (т.1, арк.сп.62).

Судом встановлено, із матеріалів справи вбачається, що з 14.09.2006 року відповідачка ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу, який укладено 13.09.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хімченко Р.О.

Судом встановлено, що після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , відкрилася спадщина, однак із матеріалів справи вбачається, що при житті ОСОБА_3 13.09.2006 року уклала договір купівлі-продажу з ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хімченко Р.О.. Із матеріалів справи вбачається, що 14.09.2006 року відповідачка ОСОБА_16 - є власником квартири АДРЕСА_1 . Отже, квартира АДРЕСА_1 . - не є спадковою масою, після померлої ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) .

Відповідно до ч.1ст.16 ЦК України, ч.1ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У ч.1 ст.626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 655 ЦК Україниза договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і за наслідками, передбаченими в законі.Цивільним кодексом Українипередбачений вичерпний перелік підстав, за наявності яких правочин може бути визнаний недійсним.

За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частинами 1-5 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положенням ч.1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема ч. 5 ст. 203 цього Кодексу.

Позивачка в позовні заяві просить визнати договір купівлі-продажу від 13.09.2006 року недійсним на підставі ст. 234 ЦК України, оскільки правочин є фіктивним, поза як його було вчинено без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювались, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.1,5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 ЦК України є підставою для визнання договіру купівлі-продажу від 13.09.2006 року недійсним, відповідно до ст.234 ЦК України.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. №9 судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Треті особи, які звернулися з позовом про визнання правочину фіктивним, повинні довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18 червня 2020 р. по справі № 755/1791/15-ц (провадження № 61-42280св18), від 14 лютого 2018 р. у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 р. у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Ознака вчинення фіктивного правочину лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути визнаний фіктивним.

При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 р. у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), Постанова Верховного Суду від 27 квітня 2020 р. по справі № 362/5764/17 (провадження № 61-3849св19).

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону.

Судом встановлено, із матеріалів справи вбачається, що договір купівлі - продажу від 13.09.2006 року відповідає вимогам ЦК України.

При житті ОСОБА_3 , відповідно до ст.319 ЦК України, як власник спірної квартири АДРЕСА_1 , на власний розсуд: володіла, користувалася, розпоряджалася своїм майном, і як власник квартири мала право (уклала) укладати договір купівлі-продажу від 13.09.2006 року, вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону.

Судом встановлено, що при укладенні договору купівлі-продажу від 13 вересня 2006 року квартири АДРЕСА_1 , між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хімченко Р.О., у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було вільне волевиявлення на його укладення, сторони самостійно підписали вказаний договір та вказаний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених цим договором. Договір купівлі-продажу 13 вересня 2006 року квартири АДРЕСА_1 був укладений у письмовій формі, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хімченко Р.О., і покупець ОСОБА_2 прийняла майно та стала повноправним власником, зареєструвавши своє право власності на нього.

При таких обставинах, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 не надала суду доказів в обґрунтування позовних вимог до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Хімченка Р.О. про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Також, суд вважає, що позивачка ОСОБА_1 не довела суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, тому враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Хімченка Р.О. про визнання недійсним договору купівлі-продажу не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3,4, 5, 12,13, 76-81, 265, 280-282, 315-319 ЦПК України, ст.ст. 16, 202,203, 229, 632,655 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Хімченка Руслана Олександровича про визнання недійсним договору купівлі-продажу - відмовити.

Копію заочного рішення направити сторонам по справі.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено та підписано 12.05.2023 року.

Суддя: Аліна С.С.