Справа № 487/1451/21
Провадження № 2/487/177/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2023 року Заводський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді Афоніної С.М., за участю секретаря судового засідання Ященко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, після смерті її матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на частку садового будинку та земельної ділянки, які розташовані в АДРЕСА_1 та частку гаражу в кооперативі «Зоряний».

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 . За життя мати склала заповіт 22.05.1992 яким заповідала їй все належне їй майно. На момент смерті її мати перебувала у шлюбі з відповідачем, у шлюбі вони набули майно, зокрема садовий будинок та земельну ділянку, які розташовані в Садовому товаристві «Юпітер», буд. АДРЕСА_1 та гараж в кооперативі «Зоряний», що є об`єктом спільної власності подружжя та їхні частки є рівними, тобто по частки кожному. Після смерті матері вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщині після смерті матері на вказане майно, приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С. відкрита спадкова справа №2/2018, але постановою від 26.03.2019 нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом з підстав відсутності оригіналів правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомості. Відповідач відмовляється надавати оригінали правовстановлюючих документів.

Ухвалою від 15.03.2021 позов залишено без руху.

01.04.2021 представник позивача надав заяву про усунення недоліків.

Ухвалою від 12.04.2021 відкрите провадження у справі в порядку загального позовного провадження, справу призначено до підготовчого судового засідання та витребувані докази.

19.05.2021 з КП ММБТІ надані витребувані судом докази.

19.05.2021 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С. надана копія спадкової справи №2/2018 після смерті ОСОБА_3

19.08.2021 представником відповідача надані письмові пояснення по справі в яких просила відмовити в задоволенні позову через безпідставність заявлених вимог посилаючись на Постанову Верховного Суду від 01.08.2019 в справі 510/350/16-ц щодо обов`язкової частки на спадкове майно, відповідно до вимог ст. 1241 ЦК України за наявності заповіту та позицію Верховного Суду від 16.09.2020 в справі №344/543/17 щодо аналізу ст.. 361 ЦК України, що частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному із співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле, тобто право в спільної часткової власності не стосується частки майна.

Ухвалою від 22.12.2021 закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

В судові засідання позивач та відповідач не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином причини неявки суду не повідомили.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав в повному обсязі просив про задоволення вимог з підстав зазначених у позові. Також зазначив, що раніше судом розглядувався спір між тими ж самими сторонами про визнання права власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_3 щодо квартири. Також вказував, що позові вимоги не уточнювали, але оскільки з`ясувалось, що гараж в кооперативі «Юпітер» належить не відповідачу, а іншій особі, в частині цих позовних вимог вирішити питання на розсуду суду.

В судовому засіданні представник відповідач позовні вимоги не визнала, просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі через безпідставність посилаючись на те, що садовий будинок та земельна ділянка були придбані відповідачем та ОСОБА_3 у шлюбі, але за особисті кошти саме ОСОБА_4 , за життя ОСОБА_3 це визнавала, тому право власності було оформлено саме за відповідачем, частки не визначались, крім того, це підтверджується тим, що спадкодавець не внесла зміни до заповіту та не зазначила належне їй майно судовий будинок та земельну ділянку, які на час складання заповіту не належали подружжю, гараж був у користуванні. Крім того, у подружжя ОСОБА_4 були у власності 4 гаража, які були продані та частково гроші отримані позивачем. Відповідач з позовом про визнання спадкового майна його особистою власністю не звертався, також садовий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка не належать відповідачу, після обміну йому належить будинок АДРЕСА_2 , будь-яких доказів відповідач представнику не надав.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, матеріали спадкової справи №2/2018, суд приходить до наступних висновків:

Судом встановлено, що позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Миколаєві її батьками вказано: батьком - ОСОБА_5 і мати ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого 25.04.1968 Палацом урочистих подій м. Миколаєва, актовий запис №1387 від 25.04.1968 оку.

В подальшому 13.08.1987, позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище ОСОБА_8 на ОСОБА_9 , що підтверджується копію свідоцтва про шлюб, виданого 13.08.1987 Палацом реєстрації шлюбів та новонароджених м. Києва, актовий запис №4029.

Згідно свідоцтва про одруження, виданого 29.12.1980 Центральним районним відділом ЗАГС м. Миколаєва, актовий запис №385 від 26.12.1980, мати позивача ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 та змінила прізвище на ОСОБА_4 .

Отже позивач є донькою ОСОБА_3 , а відповідач її чоловіком.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис №658 від 27.02.2018.

З матеріалів справи вбачається, що 22.05.1992 ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Яновською С.О., відповідно до якого усе належне їй мано, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що на день смерті буде їй належить і на що вона за законом матиму право, в тому числі належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_3 , автомобіль ВАЗ 21061 та дачу, що знаходиться в с. М. Корениха Заводського району м. Миколаєва, заповіла дочці ОСОБА_1 повністю.

Після смерті ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С. із заявами про прийняття спадщини звернулися 18.06.2018 позивач та 20.03.2018 відповідач. ОСОБА_1 просила видати їй свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, після смерті матері ОСОБА_3 , на спадкове майно у виді садового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою АДРЕСА_1 .

Постановою від 26.03.2019 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, винесену приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С., ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, після смерті ОСОБА_3 , на спадкове майно садовий будинок та земельну ділянку, розташованих за адресою АДРЕСА_1 , з підстав відсутності оригіналів правовстановлюючих документів на вказані об`єкти нерухомого майна.

Згідно наданих відомостей комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно ОСОБА_2 на праві власності, відповідно до свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 05.12.2008, виданого на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради від 28.11.2008 №2137, належить на праві власності садовий будинок АДРЕСА_4 та на праві власності належить земельна ділянка площею 950 кв.м., розташованої в АДРЕСА_1 , для ведення садівництва, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №826434, виданого 17.01.2006, на підставі рішення Миколаївської міської ради від 17.11.2005 №37/39.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначила, що її мати перебувала з відповідачем у шлюбі, подружжям у шлюбі було придбане нерухоме майно садовий будинок, земельна ділянка, які розташовані в АДРЕСА_1 та гараж в кооперативі «Зоряний», вказане майно об`єктом спільної власності подружжя матері та відповідача, тому на момент смерті її матері належала частка права власності на вказане майно.

Згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя.

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, судом встановлено, що садовий будинок АДРЕСА_4 , входить до складу спадщини, придбаний (збудований) під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 з ОСОБА_3 , право власності на який оформлено рішення виконкому Миколаївської міської ради від 28.11.2008 №2137 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна за фізичними особами», яке знаходиться в загальнодоступному доступі в мережі Інтернет за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3 на ОСОБА_2 та на підставі якого видане свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 05.12.2008 на ім`я ОСОБА_2 , а отже був спільним сумісним майном подружжя.

Доказів того, що на теперішній час відповідачу вказаний садовий будинок не належить суду не надано, а право власності останнього на вказане майно підтверджується доказами наданими суду КП ММБТІ 19.05.2021.

Як вбачається з матеріалів справи мати позивача за життя склала заповіт, відповідно до якого заповіла належне їм майно, визначене у заповіті, а також майно яке їй належало на день смерті.

Таким чином, до складу спадщини після смерті ОСОБА_3 , враховуючи норми ст.372 ЦК України, входить 1/2 частина садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Належних і допустимих доказів, які в підтверджували той факт, що садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належав на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 суду не надано, враховуючи, що тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

В той же час судом враховується, що відповідач ОСОБА_2 є непрацездатною особою за віком, відповідно до положень ст.1, 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки народився ІНФОРМАЦІЯ_4 та на момент відкриття спадщини досяг пенсійного віку.

Відповідно до ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Приймаючи до уваги, що до складу спадщини входить 1/2 частина садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , то за наявності двох спадкоємців, які б мали право на спадкування за законом, розмір частки відповідача складав би 1/4 частки вказаної садового будинку, та відповідно розмір обов`язкової частки складає 1/8 частину вказаної садового будинку, тому позивач має право на спадкування за заповітом, після смерті її матері ОСОБА_3 , на 3/8 частки садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно роз`яснень п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, діючим законодавством України чітко визначений порядок отримання спадкоємцем документа, який посвідчує його право на успадковане майно - Свідоцтва про право на спадщину, видачу якого, відповідно до норм цивільного законодавства та Закону України «Про нотаріат», покладено на нотаріальний орган. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.

Таким чином, при обставинах, коли у позивача відсутні інші способи захисту цивільних прав та інтересів, чим може бути визнання права, оскільки відсутність оригіналів правовстановлюючих документів, які посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно була підставою для відмови нотаріусом у видачі відповідних свідоцтв, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, підлягають частковому задоволенню та визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом на 3/8 частки садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Що стосується позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_3 , на частку земельної ділянки, яка розташована в АДРЕСА_1 .

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Отже, набута одним з подружжя під час шлюбу в порядку приватизації земельна ділянки, є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу між подружжям.

Відповідно до статті 61 СК України в редакції, чинній станом на 17.01.2006, набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку, не належать до об`єктів права спільної сумісної власності приватизовані одним із подружжя земельні ділянки.

Відповідно до Закону України "Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя" від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України "Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка" N 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12, від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц, від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц, від 24 квітня 2020 року в справі № 622/999/16-ц та від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17.

Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідачу земельна ділянка площею 950 кв.м., розташованої в АДРЕСА_1 , для ведення садівництва, належить на праві власності,відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №826434, виданого 17.01.2006, на підставі рішення Миколаївської міської ради від 17.11.2005 №37/39, тобто набута ОСОБА_2 під час шлюбу, але в порядку приватизації, тому є його особистою приватною власністю.

В той же час, відповідно до частини першої статті 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 686/9580/16-ц (провадження № 61-3478св18).

Так, судом встановлено, що на земельній ділянці, яка розташованої в АДРЕСА_1 , знаходиться садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами та як встановлено судом є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 , що є підставою для переходу права власності на відповідну частку земельної ділянки до особи, яка не мала права власності земельною ділянкою, необхідної для обслуговування садового будинку.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази поділу сторонами садового будинку, будівлі та споруд та виділу конкретної частки садового будинку, будівлі та споруди кожному з них, а також визначення порядку користування земельною ділянкою, що на теперішній час позбавляє суд визначити розмір частки земельної ділянки позивача необхідної для обслуговування садового будинку, будівлі та споруд, у розмірі її частки у праві власності, у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_3 , на частку земельної ділянки, яка розташована в АДРЕСА_1 , є передчасними та задоволенню не підлягають.

Суд вважає також слід відмовити в задоволенні позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на гараж № НОМЕР_2 в авто гаражному кооперативі «Зоряний», у зв`язку з тим, що вказане нерухоме майно не входить до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_3 , оскільки відповідно до копії свідоцтва про право власності, виданого 04.12.2011, на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 22.11.2011 №1239, гараж № НОМЕР_2 в авто гаражному кооперативі «Зоряний», належить на праві власності ОСОБА_10 .

Відповідно до ст.141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог у розмірі 425,70 грн.

Що стосується судових витрат на правничу допомогу у розмірі 24500 грн.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Так з матеріалів справи вбачається, що правничу допомогу у цій справі ОСОБА_1 надавав адвокат Поздняков М.В. на підставі ордеру від 25.02.2021, що міститься в матеріалах справи.

Проте, позивачем не підтверджено відповідними доказами обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, а також документально не підтверджено понесенні нею витрати на оплату правничої допомоги, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу у даній справі.

Керуючись ст. 12, 13, 76-81, 141, 263- 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом, після смерті її матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 3/8 частки садового будинку АДРЕСА_1

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 425,70 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_6 .

Суддя С.М. Афоніна

Повний текст рішення складено 29.05.2023.