Дата документу 19.05.2023
Справа № 501/389/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАНИ

10 травня 2023 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі

головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк»

до

відповідача ОСОБА_1

треті особи:

1 ОСОБА_2 ,

2 Іллічівський ГУ ДМС України в Одеській області,

предмет та підстави позову: про звернення стягнення на предмет іпотеки та примусове виселення,

учасники справи:

від позивача представник за довіреністю ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_1 ,

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне та

В С Т А Н О В И В:

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

У січні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», яке змінило назву на Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Державний ощадний банк України», банк) звернулось з позовом до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивований тим, що 03.10.2008 між позивачем та ОСОБА_2 укладений договір відновлюваної кредитної лінії № 2468-н на суму 485 000,00 грн. під 21% річних строком до 03.10.201.

В забезпечення виконання зазначеного кредитного договору з поручителем ОСОБА_4 укладений іпотечний договір за зобов`язанням ОСОБА_2 .

Предметом іпотеки є:

- квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 63,1 кв.м, житловою площею 33,5 кв.м,

- земельна ділянка із цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку і господарських споруд та ведення підсобного господарства, загальною площею 0,024 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , з усіма приналежностями, в тому числі, об`єктами як завершеного так і незавершеного будівництва, що розташовані на ній, та об`єктами, які будуть зведені в майбутньому та належать іпотекодавцю на праві власності.

Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором.

Проте в обумовлені кредитним договором строки ОСОБА_2 своїх зобов`язань по поверненню кредиту не виконав. Сума заборгованості станом на 18 листопада 2013 року склала 987 329,84 грн.

Позивачем 09.08.201 вручено поштовим повідомленням ОСОБА_4 вимогу про звільнення житлового приміщення (квартири) та вимогу про усунення порушення №28/01-19/7557 від 05.08.201.

З урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.68-70, 84-87 т.1), позивач просив:

- в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед АТ «Державний ощадний банк України» за договором відновлювальної кредитної лінії № 2468-н від 03.10.200 в сумі 1 512 949,98 грн., яка складається з: 485 000,00 грн. - залишок заборгованості за основним боргом; 629 313,39 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 151 195,39 грн. - пеня за прострочену суму основного боргу; 247 441,20 грн. - пеня по прострочених процентах, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 63,1 кв.м, житловою площею 33,5 кв.м та земельну ділянку із цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку і господарських споруд та ведення підсобного господарства, загальною площею 0,024 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 з усіма приналежностями, в тому числі, об`єктами як завершеного так і незавершеного будівництва, що розташовані на ній, та об`єктами, які будуть зведені в майбутньому та належать іпотекодавцю на праві власності, шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій;

- виселити зі зняттям з реєстраційного обліку ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 ;

- стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3 654,00 грн.

Відповідач ОСОБА_4 19.05.2014 надала до суду заперечення на позовну заяву в якій просила суд відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що заочним рішенням Іллічівського міського суду від 06.12.2011 стягнуто заборгованість за кредитним договором з ОСОБА_2 (достроково), а тому на її думку, відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України припинилась порука (т.1 а.с.36-38).

В жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання поруки припиненою, в якому зазначила, що договір іпотеки, укладений між нею та позивачем є змішаним договором, а тому для регулювання правовідносин, які виникли, повинні застосовуватися норми цивільного законодавства, які регулюють умови іпотеки та які визначають порядок укладення та припинення договору поруки. Боржник ОСОБА_2 допустив заборгованість за кредитним договором, внаслідок чого рішенням Іллічівського міського суду від 06.12.201 стягнута заборгованість. При цьому вимоги до майнових поручителів висунуто не було. Таким чином з 06.12.201 договір іпотеки є припиненим, однак цей факт не визнається банком, який вимагає сплати заборгованості (а.с.51-54 т.1). ОСОБА_4 просила:

- припинити її поруку за зобов`язаннями ОСОБА_2 перед АТ «Державний ощадний банк України» за договором відновлювальної кредитної лінії №2468-н від 03.10.200;

- зняти заборону відчуження домоволодіння та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , які належать ОСОБА_4 .

Представник позивача 15.01.2015 надав до суду заперечення на зустрічний позов, просив суд відмовити в задоволенні зустрічного позову (т.1 а.с.59-61).

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

До Іллічівського міського суду Одеської області 29.01.2014 звернувся позивач ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» з позовом до ОСОБА_4 , треті особи - ОСОБА_2 , Іллічівський ГУДМС України в Одеській області про стягнення заборгованості по кредитному договору (а.с.3-4 т.1).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області Пушкарського Д.В. від 20.02.2014 прийнято до свого провадження та призначено до розгляду (а.с.1 т.1).

Ухвалою Іллічівського міського суду від 07.04.2015 зупинено провадження у справі (а.с.93 т.1).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 14.12.2017 провадження по справі закрито (а.с.149 т.1).

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 29.05.2018 ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 14.12.2017 скасовано та справу направлено до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду справи по суті (а.с.202-204 т.1).

Справу автоматизовано розподілено на суддю Максимович Г.В.(а.с.208-210 т.1).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області Максимович Г.В. від 03.07.2018 прийнято до свого провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.211 т.1).

У зв`язку із відстороненням судді Іллічівського міського суду Одеської області ОСОБА_5 від здійснення правосуддя, відповідно до наказу голови суді №21-ос від 03.08.2018 призначено повторний автоматизований розподіл судових справ (а.с.214 т.1).

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу від 22.08.2018 справа повторно розподілена для подальшого розгляду судді Смирнову В.В. (а.с.215 т.1).

Ухвалою Іллічівського міського суду від 26.12.2018 замінено відповідача ОСОБА_6 на її правонаступника ОСОБА_1 (а.с.234 т.1).

Ухвалою Іллічівського міського суду від 27.02.2019 витребувано докази (а.с.3 т.2).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 19.07.2019 у задоволенні позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» відмовлено (а.с.84-85, 87-89 т.2).

Ухвалою Іллічівського міського суду від 19.07.2019 провадження у справі за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» про визнання поруки припиненою закрито у зв`язку із смертю ОСОБА_4 (а.с.86 т.2).

Постановою Одеського апеляційного суду від 24.09.2020 рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19.07.2019 скасовано та прийнято нову постанову.

У рахунок погашення заборгованості за договором відновлювальної лінії №2468-н від 03.10.2008 у розмірі 485 000,00 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту становить - 455 000,00 грн.; прострочена заборгованість за кредитом 30 000,00 грн. заборгованість по відсоткам 238 758,70 грн.; пеня по відсоткам 52 726,07 грн.; пеня по кредиту 1 150,83 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки. В позовних вимогах Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» про примусове виселення відмовлено (а.с.116-123 т.2).

Ухвалою Верховного Суду від 10.11.2021 задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 .

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19.07.2019 та постанову Одеського апеляційного суду від 24.09.202 в частині позовних вимог Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічного позову скасовано.

Передано справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.200-205 т.2).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 02.12.2021 справа розподілена для подальшого розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.211 т.2).

Ухвалою судді від 03.12.2021 справу прийнято до свого провадження (а.с.215 т.2).

Ухвалою Іллічівського міського суду від 19.04.2023 прийнято зустрічний позов ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» про визнання поруки припиненою до спільного розгляду з первісним позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 (треті особи: ОСОБА_2 , Іллічівський ГУ ДМС України в Одеській області) про звернення стягнення на предмет іпотеки та примусове виселення (а.с.93-94 т.3).

Ухвалою Іллічівського міського суду від 10.05.2023 провадження у справі за зустрічним позовом ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» про визнання поруки припиненою закрито.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 03.10.2008 між АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 укладений договір відновлюваної лінії № 2468-н на суму 485 000,00 грн. під 21% річних строком до 03 жовтня 2018 року (а.с.5-7 т.1).

Як вбачається з іпотечного договору від 03.10.2008 ОСОБА_4 зазначена як «іпотекодавець», яка є майновим поручителем ОСОБА_2 передала в забезпечення договору № -н від 03.10.200 іпотечне майно, а саме (а.с.8-10 т.1):

- квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 63,1 кв.м, житловою площею 33,5 кв.м,

- земельну ділянка із цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку і господарських споруд та ведення підсобного господарства, загальною площею 0,024 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , з усіма приналежностями, в тому числі, об`єктами як завершеного так і незавершеного будівництва, що розташовані на ній, та об`єктами, які будуть зведені в майбутньому та належать іпотекодавцю на праві власності, шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Позивач направляв ОСОБА_4 вимогу про звільнення житлового приміщення від 05.08.201 № 28/01-19/7558 (а.с.15 т.1).

Заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 06.12.2011 позов АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 задоволено, стягнено з відповідача 777 635,60 грн. та судові витрати (а.с.39-40 т.1).

Заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 01.10.2013 позов АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 задоволено, стягнено з відповідача 210 076,12 грн. та судові витрати (а.с.41-43 т.1).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.139 т.1).

Позивачем (кредитором) 25.08.2015 за №28/01-03/2468-н/ НОМЕР_1 направлено на адресу Іллічівської міської нотаріальної контори заяву щодо надання інформації про відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_4 та звернення спадкоємців (а.с.160-161 т.1).

Згідно повідомлення №1031/02-14 від 14.09.2015 державний нотаріус повідомив банк про відкриття спадкової справи та про те, що спадкоємці не зверталися (а.с.161 т.1).

Позивачем (кредитором) 29.12.2016 за №28/01-03/2468-н/ НОМЕР_2 направлено заяву до Іллічівської міської державної нотаріальної контори, щодо надання відомостей по зверненням щодо спадку ОСОБА_4 (а.с.162 т.1).

Згідно повідомлення №1037/02-14 від 13.09.2017 державний нотаріус повідомив банк про те, що після померлої ОСОБА_4 звернулась з заявою про прийняття спадщини ОСОБА_7 , свідоцтва про право на спадщину до часу надання листа не видавались (а.с.163 т.1).

Відповідно копії спадкової справи №243/2015 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , наданої Іллічівською міською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_7 подала заяву про прийняття спадщини (а.с.10-33 т.2).

ІV. Оцінка Суду.

Згідно ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно зі ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст.38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому ст.37 Закону України «Про іпотеку» не передбачає визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до частини першої цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до ст.ст.36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Позивач не позбавлений відповідно до ст.ст.38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Так, згідно п.6.2 іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на Предмет іпотеки будь-яким способом, визначений законодавством, в тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса або рішення суду у встановленому законодавством України та цим Договором порядку, в тому числі у відповідності до Застереження про задоволення вимог Іпотекодерджателя, що містяться в п.6.6 цього Договору.

За п.6.6 іпотечного договору передбачено способи задоволення вимог іпотекодержателя в порядку позасудового врегулювання.

За цим Договором Іпотекодержатель має право від свого імені здійснити продаж Предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, та/або набути право власності на Предмет іпотеки за рахунок виконання Зобов`язань на підставі цього Договору або укладеного Договору про задоволення вимог Іпотекодержателя в порядку, встановленому чинним законодавством. Іпотекодавець цим підтверджує, що він згоден з тим, що перехід Предмету іпотеки до Іпотекодержателя, або третьої особи у випадку, передбаченому цим пунктом Договору, відбувається за його волевиявленням, яке міститься в цьому пункті, і такий перехід не потребує будь-яких додаткових узгоджень та обговорення Сторонами. У цих випадках остаточна оцінка Предмета іпотеки визначається на підставі оцінки нерухомого майна, на рівні, не нижчому на звичайні ціни на цей вид нерухомого майна, що підтверджується відповідним документом суб`єкта оціночної діяльності (а.с.8-10 т.1).

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору.

Таким чином, судом встановлено, що договір іпотеки від 03.10.2008, укладений сторонами з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, укладеним цими ж особами, містить застереження, яким передбачено можливість задоволення вимог стягувача шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки у порядку, передбаченому ст.37 Закону України «Про іпотеку».

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

На підставі викладеного, суд доходить до висновку про відмову у позові в цій частині.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 06.12.2011 позов ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 задоволено (а.с.39-40 т.1) задоволено, достроково стягнуто з відповідача 777635,60 грн., з яких:

- залишок заборгованості за кредитом - 455 000,00 грн.;

- прострочена заборгованість за кредитом 30 000,00 грн.;

- заборгованість по відсоткам 238758,70 грн.;

- пеня по відсоткам 52726,07 грн.;

- пеня по кредиту 1150,83 грн.

Разом з тим у постанові від 28.03.2018 в справі №444/9519/12 Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України; надалі права та інтереси кредитодавця забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду 31.10.201 в справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18) викладено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, отримавши на свою користь рішення від 06.12.2011 ПАТ «Державний ощадний банк України» тим самим реалізував передбачене ч.2 ст.1050 ЦК України та умовами кредитного договору право дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів та пені.

Отже, у ПАТ «Державний ощадний банк України» припинилося право нараховувати передбачені кредитним договором №2468-Н від 03.10.2008 проценти, пеню після звернення у 2011 році до суду про дострокове стягнення кредиту.

Разом з тим, як вбачається із розрахунку заборгованості, після постановлення рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором банк станом на 01.02.2015 продовжував нарахувати відповідачу заборгованість у загальному розмірі у розмірі 485 000,00 грн., проценти за кредитом у розмірі 629 313,39 грн., пеня у розмірі 151 195,39 грн. та 247 441,20 грн. (а.с.20-22, 71-74 т.1).

Тобто, заборгованість нарахована банком відповідачу не відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду та вимогам Закону.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про виселення, суд керується наступним.

Верховний Суд України у Постанові від 22.06.2016 у справі №6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону №/I 898-IV та частини третьої статті 109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону №898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07.07.2011 у справі «Сєрков проти України» (заява №39766/05), яке набуло статусу остаточного 07.10.201, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом стаття 109 ЖК УРСР закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («С. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11.

Невиконання кредитних зобов`язань стало підставою подання до суду позовів банками про звернення стягнення на іпотечне майно.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22.06.2016 у справі № 6-197цс16, від 21.12.2016 у справі №6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-ІV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону №898-ІV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Оскільки матеріали справи не містять доказів, що спірне житлове приміщення придбане за рахунок кредитних коштів підстави для виселення без надання іншого приміщення відсутні.

З врахуванням вищезазначеного суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог в частині виселення відповідача з квартири

Таким чином, в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

З цих підстав, керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 (треті особи: ОСОБА_2 , Іллічівський ГУ ДМС України в Одеській області) про звернення стягнення на предмет іпотеки та примусове виселення відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко