Номер провадження 2/754/990/23
РІШЕННЯ

Іменем України

29 березня 2023 року Деснянський районний суд міста Києва

у складі головуючого судді Гринчак О.І.

за участю секретаря судових засідань Омельченко К.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , в якій просить суд стягнути заборгованість за договором позики від 13.02.2018, зареєстрованого в реєстрі за № 578, в розмірі 252 218,98 грн., яка складається із: 165 600,00 грн. - основної суми заборгованості; 13 883,17 грн. - трьох відсотків річних; 72735,81 - інфляційних втрат, а також судовий збір за подання позову 2522,19 грн. та витрати на правову (правничу) допомогу 18 500,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 13 лютого 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, зареєстрований в реєстрі за № 578, за яким 13.02.2018 ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 165 600,00 грн., що є еквівалентом 6000,00 доларів США за курсом НБУ на день підписання договору. За умовами зазначеного договору, ОСОБА_3 був зобов`язаний повернути ОСОБА_2 165600,00 грн. не пізніше 13 лютого 2020 року. Як в самому договорі позики від 13.02.2018, так і в тексті розписки відповідач гарантував своєчасне повернення позичених коштів. Свої зобов`язання за договором ОСОБА_3 станом на день подання позову так і не виконав, що в подальшому спричинило порушення прав та виникнення збитків для ОСОБА_2 . Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням якнайшвидше повернути борг та намагався вирішити конфлікт, що виник. Проте, відповідач навпаки злісно та безвідповідально намагався уникнути повного виконання покладених на нього зобов`язань.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 09 грудня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі; розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У судове засідання 29.03.2023 представник позивача з`явився, підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Відповідач повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним чином, шляхом направлення судової повістки на адресу його зареєстрованого місця проживання, проте судова повістка повернулася до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

З огляду на те, що на поштовому повідомленні проставлено відмітку «адресат відсутній за вказаною адресою», тобто за зареєстрованим місцем проживання відповідача, в силу положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається, що повістку вручено відповідачеві та він є повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на вказані обставини та приписи процесуального закону, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача, який повідомлений належним чином та не повідомив суду причини своєї неявки.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

13 лютого 2018 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кулініч Н.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 578.

За умовами вказаного договору ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 гроші в сумі 165 600,00 грн., що є еквівалентом 6000,00 доларів США за курсом НБУ на день підписання договору. Зазначену вище суму, 165600 грн. ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 до підписання цього договору та зобов`язується повернути ці гроші, не пізніше тринадцятого лютого дві тисячі двадцятого року. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики (п. 1 договору позики).

Відповідно до п. 2 договору позики сторони домовились, що:

a) повернення позики здійснюється готівкою, і має проводиться за місцем проживання позикодавця в м. Києві;

б) позичальник вправі повернути, а позикодавець зобов`язується прийняти позичену суму і раніше строку, зазначеного в п. 1 цього договору. Позичальник вправі повертати гроші частинами в зазначений в п. 1 цього договору термін, про що позикодавець надає йому розписку про повернення грошей в рахунок погашення позики по договору;

в) після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику розписку. Наявність розписки у позичальника підтверджує виконання ним свого обов`язку;

г) якщо позичальник не поверне позичені гроші до вказаного терміну, то позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в безспірному порядку і в строки, передбачені чинним законодавством України. Документом, що підтверджує безспірність заборгованості позичальника та встановлює прострочення виконання зобов`язання буде вважатися розписка позичальника, котра знаходиться у позикодавця.

У матеріалах справи міститься копія розписка від 13.02.2018 (оригінал оглянуто судом в судовому засіданні), згідно з якою ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 гроші в сумі 165 600,00 грн., що є еквівалентом 6000,00 доларів США за курсом НБУ на день підписання договору та зобов`язується повернути ці гроші не пізніше тринадцятого лютого дві тисячі двадцятого року.

24 вересня 2022 року на договорі позики приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кулініч Н.Ю. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 4399, яким запропоновано звернути стягнення за цим виконавчим написом з фізичної особи ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 не сплачену в строк заборгованість в розмірі 165600 грн. 00 коп. згідно з договором позики, посвідченим 13 лютого 2018 року приватним нотаріусом Кулініч Н.Ю. Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 578. Строк пред`явлення до виконання протягом одного року з дня його вчинення.

Відповідно до даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень станом на 28.11.2022 вказаний виконавчий напис до виконання не пред`являвся.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до абзацу першого статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 й підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За умовами договору позивач зобов`язується невідкладно передати позику одразу після підписання, а підтвердженням отримання позики є розписка, видана відповідачем позивачу.

На підтвердження передачі вказаних коштів позивачем надано до матеріалів справи копію розписки від 13.02.2018, оригінал, якої знаходиться у позивача, та був оглянутий судом у судовому засіданні.

Частиною першою статті 598 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Чинне законодавство (частина перша статті 598, статті 599 - 601, 604 - 609 ЦК України) не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення чи з вчиненням виконавчого напису нотаріуса.

Доказів виконання відповідачем зобов`язань за договором позики матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Умовами Договору сторони передбачили, що підтвердженням повернення позики є передача розписки.

Суд враховує, що оригінал розписки знаходився в розпорядженні позивача, а, тому, відсутні підстави вважати, що відповідач виконав умови договору позики від 13.02.2018 та повернув позивачу отримані від останнього кошти.

Відповідно до частини першої статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (абзац перший частини першої статті 530 Цивільного кодексу України).

В силу положення статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У договорі позики від 13.02.2018 № 578 та відповідно до розписки від 13.02.2018 сторони визначили, що позивач передає відповідачу грошові кошти в сумі 165 600,00 грн. Строк виконання договору настав 13.02.2020. Доказів виконання відповідачем умов договору позики від 13.02.2018 матеріали справи не містять, у зв`язку з чим позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 165 600,00 грн. основного боргу є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Стаття 625 ЦК України передбачає відповідальність за порушення грошового зобов`язання. У частині другій цієї статті зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).

З умов договору вбачається, що відповідач зобов`язався повернути суму позики до 13.02.2020. Сума неповернутих відповідачем позивачу коштів становить 165 600, 00 грн., заявлений позивачем період прострочення виконання зобов`язання з 13.02.2020 по 28.11.2022.

За результатами перевірки правильності розрахунку позивача щодо стягнення індексу інфляції у розмірі 72 735,81 грн. та 3 % річних у розмірі 13 883,17 грн. за весь час прострочення за договором позики від 13.02.2018, суд приходить до висновку, що такі вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо витрат на правову допомогу в розмірі 18 500,00 грн.

До інших витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (ч. 3 ст. 133 ЦПК України), та такі підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч.2 ст. 137 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Витрати на правову допомогу позивачем підтверджені витягом з договору про надання правової (правничої) допомоги від 14.11.2022, укладеним між адвокатом Коротею А.Р. та позивачем, відповідно п. 4.1 якого на виконання умов договору про надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар в розмірі 18 500,00 грн. в день підписання цього договору; квитанцією прибуткового касового ордеру № б/н від 14.11.2022 про сплату коштів за договором про надання правової (правничої) допомоги від 14.11.2022 на суму 18 500,00 грн.; детальним описом робіт (наданих послуг) від 28.11.2022 виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги у справі про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 за договором позики від 13.02.2018, зареєстрованого в реєстрі за № 578; ордером серії АІ № 1312548, виданим 14.11.2022 адвокатом Коротею А.Р. на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги від 14.11.2022.

Заперечень щодо розміру заявлених витрат на правову допомогу від відповідача не надійшло, витрати на правову допомогу, заявлені позивачем є документально підтверджені та доведені у зв`язку з чим підлягають задоволенню в сумі 18500,00 грн.

Згідно з вимогами статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у сумі 2522,19 грн.

Керуючись ст. 12, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 274, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 13.02.2018, зареєстрованого в реєстрі за № 578 в розмірі 252 218,98 грн. (двісті п`ятдесят дві тисячі двісті вісімнадцять гривень 98 коп.), яка складається із: 165 600,00 грн. основної суми заборгованості; 13 883,17 грн. трьох відсотків річних; інфляційних втрат в розмірі 72 735,81 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати, а саме судовий збір за подання позову 2522,19 грн та витрати на правову (правничу) допомогу 18500,00 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 17.04.2023.

Суддя Деснянського

районного суду міста Києва Оксана Гринчак