Справа № 341/416/20
Провадження № 22-ц/4808/876/23
Головуючий у 1 інстанції ГАПОЛЯК Т. В.
Суддя-доповідач Мальцева
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Мальцевої Є.Є.

суддів: Луганської В.М., Пнівчук О.В.,

секретар Возняк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» та ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду від 01 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Гаполяка Т.В. в м.Галич, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення в порядку статті 625 ЦК України інфляційного збільшення та процентів річних,

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення в порядку статті 625 ЦК України інфляційного збільшення та процентів річних.

Позов мотивовано тим, що 18 березня 2008 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №316, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 300 000 грн зі сплатою процентів за користування кредитом та інших передбачених договором платежів в порядку та на умовах, що визначені даним договором. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 взятих на себе кредитних зобов`язань, рішенням Галицького районного суду від 22 травня 2017 року стягнуто з нього на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором. Однак, рішення суду відповідачем не виконується, а тому в порядку статті 625 ЦК України з нього підлягає стягненню 24% річних (замість 3% умовами договору передбачено 24%) в розмірі 591 830,27 грн та інфляційні втрати в розмірі 285 862,50 грн.

Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути з відповідача в порядку статті 625 ЦК України 24% річних в розмірі 591 830,27 грн та інфляційні втрати в розмірі 285 862,50 грн, а також судові витрати в розмірі 13 165,39 грн.

Рішенням Галицького районного суду від 01 листопада 2021 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» 63 108,71 грн інфляційного збільшення суми боргу та 22 435,29 грн 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, а також 2 102 грн сплаченого судового збору.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, ТОВ «Кредитні ініціативи» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що при ухваленні рішення в оскаржуваній частині судом не враховано, що умовами кредитного договору з наступними змінами від 03 жовтня 2008 року передбачено сплату процентів за правомірне користування кредитними коштами, виходячи із встановленої банком процентної ставки у розмірі 22% річних, та проценти за неправомірне, понад установлені строки, користування кредитними коштами за ставкою 24% річних від простроченої суми згідно частини другої статті 625 ЦК України.

Також судом не враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в ухвалі від 24 січня 2019 року у справі №5017/1987/2012, про те, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання і такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

З наведених підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення суду в частині задоволених позовних вимог.

У апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення Галицького районного суду від 22 травня 2017 року у справі №341/1976/15-ц, за невиконання якого позивач в порядку статті 625 ЦК України просить стягнути інфляційні втрати та проценти річних, набрало законної сили 06 листопада 2019 року у зв`язку з прийняттям Верховним Судом постанови у даній справі. У цій постанові Верховним Судом зазначено, що строк виконання основного зобов`язання згідно з умовами кредитного договору №316 від 18 березня 2008 року внаслідок пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки було змінено на 25 січня 2010 року, тому після зазначеної дати банк не мав правових підстав для нарахування відсотків, а отже, і пені за несвоєчасне повернення кредиту та пені за несвоєчасне повернення відсотків, тому такі вимоги є безпідставними по суті. Отже, після цієї дати припинилась і дія пункту 6.5 кредитного договору щодо сплати процентів в розмірі 24% річних від простроченої суми, на який посилається позивач. Таким чином, позивач вправі вимагати лише нарахування 3% річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України та лише щодо заборгованості, яка виникла після 06 листопада 2019 року. Тому судом неправильно обчислено період прострочення виконання рішення суду.

У зв`язку з наведеним, апелянт просить рішення Галицького районного суду від 01 листопада 2021 року в частині стягнення з нього 63 108,71 грн інфляційного збільшення суми боргу та 22 435,29 грн 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

ТОВ «Кредитні ініціативи» правом на подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалося.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи», в якому доводи скарги заперечив, просив залишити її без задоволення.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 травня 2022 року апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» залишено без задоволення. Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково: рішення Галицького районного суду від 01 листопада 2021 року скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення вимог ТОВ «Кредитні ініціативи», а саме про стягнення з ОСОБА_1 2 783,22 грн. трьох процентів річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

В решті вимог позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 17 травня 2023 року касаційна скарга ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволена частково. Постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 12 травня 2022 року в частині вимог про стягнення відсотків річних скасована, в цій частині справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 12 травня 2022 року в частині відмови у стягненні інфляційних втрат залишена без змін.

Представник позивача ТОВ «Кредитні ініціативи» та відповідач ОСОБА_1 до суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

В засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Милитчук С.І. заперечував апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи», підтримав власну з наведених у ній мотивів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ТОВ «Кредитні ініціативи» та відмову в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 з таких підстав.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення в частині, що переглядається апеляційним судом, не відповідає.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 18 березня 2008 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір в формі кредитної лінії №316, за яким ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 300 000 грн (а.с. 5-12).

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 22 травня 2017 року позов ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість у розмірі 483 579,41 грн, яка складається із: 262 500 грн тіло кредиту, 210 879,41 грн несплачені відсотки, 10 200 грн комісія. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 липня 2017 року рішення Галицького районного суду від 22 травня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» 210 879,41 грн нарахованих відсотків та загальної суми нарахованої заборгованості за кредитним договором №316 від 18 березня 2008 року у розмірі 483 579,41 грн змінено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» 165 065,15 грн нарахованих відсотків на 01 жовтня 2015 року, а всього стягнуто з ОСОБА_1 437 765,15 грн заборгованості за кредитним договором, нарахованої на 01 жовтня 2015 року. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 06 листопада 2019 року рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 22 травня 2017 року та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 липня 2017 року скасовано в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості за відсотками. Позов ТОВ «Кредитні ініціативи» в цій частині задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» 36 215,77 грн - заборгованість за відсотками. У решті рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 22 травня 2017 року та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 липня 2017 року залишено в силі. Вирішено питання розподілу судових витрат (т.1 а.с. 49-53).

На виконання судових рішень 20 січня 2020 року видано виконавчий лист (т.1 а.с. 13).

На підтвердження заявлених позовних вимог про стягнення в порядку статті 625 ЦК України інфляційного збільшення та процентів річних позивач надав розрахунок заборгованості, згідно з яким 24% річних на суму тіла кредиту згідно з рішенням суду (262 500 грн) за період з 22 лютого 2010 року по 21 лютого 2020 року складає 591 830,27 грн, інфляційні втрати на суму тіла кредиту 262 500 грн за період з березня 2010 року по січень 2020 року складають 285 862,50 грн ( т.1 а.с. 14-15).

Частково задовольняючи позов ТОВ «Кредитні ініціативи», суд першої інстанції виходив з того, що кредитор скористався своїм правом вимоги дострокового повернення усієї суми кредитної заборгованості відповідно до статті 1050 ЦК України, а тому право кредитора нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припинено. Враховуючи наведене та заяву представника відповідача про застосування позовної даності, суд вирішив, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивача в порядку статті 625 ЦК України 3% річних на суму боргу 262 500 грн за період з 18 квітня 2017 року по 21 лютого 2020 року, що складає 22 435,29 грн, та інфляційні втрати на суму боргу 262 500 грн за період з травня 2017 року по січень 2020 року, що складає 63 108,71 грн.

Погодитися повністю з таким висновком неможливо.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що «припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) відступлено від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16, і зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) вказано, що «рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».

Згідно з пунктами 6.20, 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18) термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (див. ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 у справі № 5017/1987/2012 (провадження №12-289гс18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) зазначено, що «суд установив, що кредитним договором були передбачені проценти за неправомірне користування кредитом - це плата, яка встановлюється банком за користування кредитом після настання строку його погашення та сплачується позичальником у розмірі та у строки, передбачені договором. При сплаті процентів за неправомірне користування кредитом проценти за користування кредитом не сплачуються. У випадку порушення позичальником установленого пунктом 2.2 договору строку погашення отриманого кредиту позичальник надалі сплачує проценти за неправомірне користування кредитом виходячи із процентної ставки у розмірі 36 % річних, порядок нарахування та сплати яких встановлюється згідно з пунктами 3.3, 3.4 цього договору (пункти 42, 43 вказаної вище постанови). Здійснивши тлумачення умов кредитного договору, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку, що банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини другої статті 625 ЦК України (пункт 50 вказаної вище постанови). Тобто у справі № 5017/1987/2012 сторони чітко та недвозначно визначили, що поза межами строку кредитування позичальником сплачуються проценти, які при цьому не є процентами за «користування кредитом», а є відповідальністю за порушення зобов`язання, та погодили їх розмір. Установивши зазначене, суд дійшов висновку про задоволення вимог щодо стягнення таких процентів. Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав)».

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19

Саме на такі правові позиції звернув увагу суду Верховний Суд при касаційному перегляді справи.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з позовом ТОВ «Кредитні Ініціативи» при розрахунку сум, передбачених статтею 625 ЦК України, посилалось на пункт 6.5 договору про іпотечний кредит від 18 березня 2008 року № 316, яким у випадку порушення позичальником строку погашення кредиту він сплачує проценти в розмірі 1% від простроченої суми заборгованості за кожний день згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України; договором про внесення змін від 03 жовтня 2008 року сторони внесли зміни до договору, виклавши пункт 6.5 в такій редакції: у випадку порушення позичальником строку погашення кредиту він сплачує проценти в розмірі 24% річних від простроченої суми.

Встановлено судовими рішеннями, і не спростовано відповідачем, що зобов`язання позичальником не виконані, борг за кредитом не повернутий, а отже, прострочено виконання грошового зобов`язання. Такі обставини, зокрема, встановлені Постановою Верховного Суду від 06.11.2019 року (т.1 а.с.50, 51).

Таким чином, позивач вправі відповідно до вимог статті 625 ЦК України вимагати від відповідача сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також процентів річних від простроченої суми.

За таких обставин неможливо погодитися із позицією відповідача, який вважає, що внаслідок пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки строк виконання договору було змінено на 25 січня 2010 року, тому після зазначеної дати банк не мав правових підстав для нарахування будь-яких відсотків, оскільки дія договору припинена, в тому числі дія пункту 6.5 кредитного договору щодо сплати процентів в розмірі 24% річних від простроченої суми. На думку відповідача, позивач вправі вимагати лише нарахування 3% річних щодо заборгованості, яка виникла після 06 листопада 2019 року дати перегляду рішення Верховним Судом.

У постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року констатовано, що банк скористався своїм правом вимоги дострокового повернення усієї суми кредитної заборгованості, направивши лист-вимогу від 25 грудня 2009 року та пред`явивши 25 січня 2010 року позов про звернення стягнення на предмет іпотеки. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки (т.1 а. с. 49-53).

Погашення суми трьох процентів річних від простроченої суми, передбачено як відповідальність боржника нормою статті 625 ЦК України, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Встановлено, що кредитним договором учасниками обумовлений розмір відсотків річних від простроченої суми 24% річних.

Тому не можна прийняти доводи апеляційної скарги відповідача, які не ґрунтуються на положеннях матеріального закону і суперечать матеріалам справи.

Відтак, колегія суддів вважає, що є підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі ТОВ «Кредитні ініціативи».

Так, суд правильно встановив наявність права позивача для нарахування відсотків на підставі ст.625 ЦК України.

Разом з тим, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача 3% річних, а не 24% річних, і не може погодитися із періодом, за який суд першої інстанції розрахував суму.

Як встановлено вищевказаним рішенням Верховного Суду від 06.11.2019 року, кредитор 25 січня 2020 року пред`явив перший позов відповідачу, тим самим змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору.

Отже, право нарахування відсотків за порушення зобов`язання, передбачене ст.. 625 ЦПК України, для позивача обчислюється з 26 січня 2010 року, після того, як банк направив позичальнику лист-вимогу від 25 грудня 2009 року та пред`явив 25 січня 2010 року позов про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно, розрахунок заборгованості 24% в порядку ст.625 ЦК України на тіло кредиту з 22.02.2010 року, наданий позивачем, відповідає нормам права та іншим обставинам справи. І тому доводи апеляційної скарги позивача є ґрунтовними в цій частині.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач заявляв про застосування наслідків спливу позовної давності щодо вимог позивача. (т.1 а.с.48).

Позивач звернувся до суду 13.03.2020 року (т.1 а.с.1)

За змістом ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Строк позовної давності учасниками кредитного договору обумовлений в п.6.10 договору тривалістю 10 років (т.1 а.с.7), тобто право вимоги позивача слід відраховувати з 13.03.2010 року.

Таким чином, позивач пропустив строк позовної давності для сум, нарахованих до 13.03.2010 року, і в межах строку позовної давності на його користь підлягає стягненню тільки сума 24% річних, розрахована з 13.03.2010 року по 01.02.2020 року (згідно з розрахунком позивача) суми боргу 262 500 грн.

Кількість днів, що визначені позивачем в розрахунку поза межами строку позовної давності, складає 19 (з 22.02.2010 року по 13.03.2010 року згідно з розрахунком позивача).

Відповідно, 262500 грн х 24% х 19 :365 =3279,45 грн.

591830,27 грн (сума відсотків, заявлена в позові) - 3279,45 грн (сума відсотків, що нараховані за межами строку позовної давності) = 588550,82 грн. (сума 24 процентів річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 13 березня 2010 року по 01 лютого 2020 року).

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині, що переглядається апеляційним судом, необхідно скасувати, ухвалити нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 588550,82 грн. суму 24 процентів річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 13 березня 2010 року по 01 лютого 2020 року, а в решті вимог позову в цій частині відмовити за спливом строку позовної давності.

Оскільки апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, то у відповідності до положень статті 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача необхідно стягнути витрати на судовий збір за апеляційне оскарження рішення. Враховуючи, що позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» в розмірі 591 830,27 грн задоволено частково в розмірі 588550,82 грн, що складає 99% від позовних вимог, то пропорційно з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню 17651,40 грн витрат по сплаті судового збору за апеляційне оскарження рішення суду (позивачем сплачено 17829,70 грн т.1 а.с.196).

Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити.

Рішення Галицького районного суду від 01 листопада 2021 року скасувати в частині стягнення суми відсотків в порядку статті 625 ЦК України та ухвалити нове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення в порядку статті 625 ЦК України суми процентів річних задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» суму 588550 (п`ятсот вісімдесят вісім тисяч п`ятсот п`ятдесят) грн 82 коп процентів річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в порядку статті 625 ЦК України.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» 17651 грн 40 коп витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 серпня 2023 року

Суддя-доповідач: Мальцева Є.Є.

Судді: Луганська В.М.

Пнівчук О.В.