Головуючий у І інстанції Лебідь-Гавенко Г.М.
Провадження №22-ц/824/9088/2023 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2023 року про відмову у забезпеченні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чижиков Олександр Олександрович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, припинення речового права,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року до Васильківського міськрайонного суду Київської області звернулась ОСОБА_1 із вказаним позовом, у якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 05 грудня 2022 року об`єкта нерухомого майна: будівля, лісопильний цех, загальною площею 186,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , згідно якого за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О.О., та припинити право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно запису № 48609136 від 05 грудня 2022 року, що зареєстроване відповідно до Договору купівлі-продажу, серія та № 14111, посвідченого 05 грудня 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О.О.

Разом із позовною заявою представник позивача подала заяву про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на об`єкт нерухомого майна: будівля, лісопильний цех, загальною площею 186,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 020; власник: ОСОБА_3 .

Обґрунтовуючи заяву, ОСОБА_1 посилалась на те, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2019 року у справі №362/4378/18 за її позовом до колишнього чоловіка ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя, визнано за нею, ОСОБА_1 , право власності на частину об`єкта нерухомого майна: нежитлової будівлі (лісопильний цех), загальною площею 186,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначила, що вона разом із дітьми в зв`язку з початком військової агресії російської федерації проти України, з 06 березня 2022 року перебувала за межами України. Повернувшись у грудні 2022 року до України, позивач, маючи намір здійснити реалізацію свого права власності на частину об`єкта нерухомого майна: нежитлової будівлі (лісопильний цех), загальною площею 186,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , дізналась, що вона не має можливості реалізувати своє право та не має можливості провести реєстрацію в Державному реєстрі права на підставі рішення суду, так як вказаний об`єкт нерухомого майна належить іншій особі.

Згідно інформаційної довідки №317226602 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 09 грудня 2022 року, позивачу стало відомо, що 05 грудня 2022 року право власності на об`єкт нерухомого майна: будівля (лісопильний цех), було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 05 грудня 2022 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О.О., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 020.

Позивач зазначала, що ніколи не давала згоди колишньому чоловікові на розпорядження (дарування, купівля-продаж, тощо) об`єктом нерухомого майна: будівля (лісопильний цех), а також нікому не давала доручення на вчинення правочинів від її імені, договорів застави та іпотеки не укладала.

Позивач посилалась на те, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно дасть можливість відповідачу ОСОБА_3 відчужити спірне майно на користь третіх осіб, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та поновлення її прав, як співвласника даного об`єкту нерухомого майна, у зв`язку із чим ОСОБА_1 і просила задовольнити заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 подала на неї апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просила ухвалу скасувати та постановити по справі нове судове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Обгрунтовуючи доводи скарги, ОСОБА_1 посилалась на те, що судом не враховано, що станом на дату звернення до суду з позовом та заявою про забезпечення позову вже існує факт порушення прав позивача, як співвласника спірного майна; що вона ніколи не давала згоди колишньому чоловікові, на розпорядження (дарування, купівля-продаж, тощо) об`єктом нерухомого майна: будівля (лісопильний цех), а також нікому і ніколи не давала доручення на вчинення правочинів від її імені, договорів застави та іпотеки не укладала.

Вказала, що за правовою позицією, викладеною у рішенні Конституційного Суду України від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011, з метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову. Цей інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя.

Звернула увагу апеляційного суду на те, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Любченко Н.Ю. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з викладених у ній підстав.

Інші учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, в судове засідання не заявились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку про задоволення скарги, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про відмову у забезпеченні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності заявником того факту, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а також неспівмірності обраного позивачем заходу забезпечення позову позовним вимогам.

Однак, з вищенаведеними висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Такої позиції притримується Верховний Суд у своїй Постанові від 17 жовтня 2018 року, справа № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.3-4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року N 9).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 року у справі №914/1570/20 вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства та існуючої судової практики вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову.

При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2019 року у справі №362/4378/18 за позовом ОСОБА_1 до колишнього чоловіка ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на частину об`єкта нерухомого майна: нежитлової будівлі (лісопильний цех), загальною площею 186,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18-19).

05 грудня 2022 року ОСОБА_2 відчужив нежитлову будівлю (лісопильний цех), загальною площею 186,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05 грудня 2022 року на користь ОСОБА_3 (а.с.22-24).

ОСОБА_1 , як співвласник частини вищевказаного об`єкту нерухомого майна, оспорила законність вищевказаного правочину з підстав порушення її права власності, оскільки згоди на розпорядження своєю часткою у даному об`єкті вона ОСОБА_2 не надавала.

На думку колегії суддів, дії ОСОБА_2 по відчуженню приміщення без згоди ОСОБА_1 , як співвласника приміщення, можуть свідчити про відчуження спільного майна саме з метою недопущення його поділу між бувшим подружжям. При цьому, новий власник спірного об`єкту нерухомого майна також не позбавлений реальної можливості провести відчуження даного об`єкту, що спричинить необхідність звернення ОСОБА_1 до суду із новими позовами з метою захисту свого права власності.

Враховуючи наведені позивачем обставини вибуття з її власності належної їй частини об`єкту нерухомого майна, беручи до уваги надані нею докази, що свідчать про наявність у відповідача об`єктивної можливості відчужити вищевказаний об`єкт нерухомого майна, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи заявника про необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, оскільки невжиття цих заходів може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, в разі його ухвалення на користь позивача.

Суд першої інстанції зміст позовної заяви та заяви позивачки про забезпечення позову належним чином не дослідив, залишивши поза увагою наявність у відповідача об`єктивної можливості здійснити дії по відчуженню нежитлової будівлі (лісопильного цеху), що є підставою для вжиття заходів забезпечення позову з метою забезпечення позивачу реального та ефективного виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи обставини справи в їх сукупності, беручи до уваги те, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, зважаючи на те, що вид забезпечення позову, який просить застосувати позивач, відповідає її позовним вимогам, колегія суддів дійшла висновку про наявність у справі підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали про відмову у забезпеченні позову із постановленням по справі нового судового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2023 року про відмову у забезпеченні позову - скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову -задовольнити.

Накласти арешт на об`єкт нерухомого майна - будівлю (лісопильний цех), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 020, загальною площею 186,3 кв.м., який належить на праві власності ОСОБА_3 .

Постанова суду про забезпечення позову є виконавчим документом та підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: