КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 758/5953/19 Головуючий у суді першої інстанції - Петрова Д.В.
Номер провадження № 22-ц/824/5019/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк», подану представником Півтораком Тарасом Олеговичем, на рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Тарасенка Ігоря Миколайовича, третя особа ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора та скасування державної реєстрації щодо нерухомого майна,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до АТ «Альфа-Банк», Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Тарасенка І.М. про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора та скасування державної реєстрації щодо нерухомого майна, який мотивувала тим, що 28 березня 2008 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір невідновлювальної кредитної лінії №014/01-128, відповідно до якого Банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, строковості, платності, грошові кошти у розмірі 77 тисяч доларів США, з кінцевим поверненням основної заборгованості до 27 березня 2023 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між батьком ОСОБА_3 - ОСОБА_4 (іпотекодавець) та АТ «Альфа-Банк» 28 березня 2008 року було укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_4 в іпотеку було передано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (іпотекодавець) помер, а все майно померлого за заповітом перейшло у спадок позивачці ОСОБА_1 .

В подальшому, 11 квітня 2019 року позивачці стало відомо про те, що власником належної їй за заповітом іпотекодавця ОСОБА_4 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , значиться АТ «Укрсоцбанк». Як з`ясувалось згодом, 06 лютого 2019 року державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Тарасенком І.М. на підставі іпотечного договору від 28 березня 2008 року №014/02-128, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сень-Сілка І.В. та на підставі повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, поданого АТ «Укрсоцбанк» від 24 вересня 2018 року USB/353, було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності іпотекодержателя - АТ «Укрсоцбанк» на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Позивачка вважає такі дії відповідачів протиправними, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором відбувалось з порушенням процедури та під час дії мораторію на звернення стягнення заборгованості за валютними кредитами.

При цьому зазначає, що з моменту смерті іпотекодавця ОСОБА_4 з 2017 року по 2019 рік вимог щодо повернення непогашеної частини кредиту від банку вона не отримувала. За місцем знаходження спадкового майна вона не проживала, а банк в свою чергу 10 років не повідомляв ні позичальника, ні іпотекодавця про існуючу заборгованість, чим порушено порядок ведення договірних відносин та пропущено строк, передбачений ст. 1281 ЦК України, протягом якого він мав звернутись із своїми вимогами до спадкоємців, які прийняли спадщину, щодо повернення непогашеної частини кредиту в межах вартості одержаного у спадщину майна.

Враховуючи викладене у позові, ОСОБА_1 просила суд визнати протиправними та скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Києва Тарасенка І.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 07 лютого 2019 року, на підставі якого внесено запис про право власності на квартиру АДРЕСА_2 за АТ «Укрсоцбанк»; скасувати державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а саме реєстрацію права власності АТ «Укрсоцбанк» на квартиру АДРЕСА_2 , номер запису про право власності 30191282, індексний номер 45417200 від 07 лютого 2019 року.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 10 серпня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправними та скасовано рішення Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Києва Тарасенка І.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 45417200 від 07 лютого 2019 року, 15:30:42, на підставі якого внесено запис про право власності на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) за АТ «Укрсоцбанк».

Скасовано державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а саме: реєстрацію права власності АТ «Укрсоцбанк» на однокімнатну квартиру загальною площею 41,4 кв. м за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 45417200 від 07 лютого 2019 року, 15:30:42).

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник АТ «Сенс Банк», як правонаступника АТ «Укрсоцбанк» - Півторак Т.О. подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що сторонами іпотечного договору було погоджено, що у разі неналежного виконання умов кредитного та/або іпотечного договорів, у кредитора виникає право звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку», таким чином між сторонами погоджено та укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя у формі іпотечного застереження, яке міститься у іпотечному договорі.

Відтак, враховуючи, що саме позичальником неналежним чином виконувались зобов`язання за кредитним договором та утворилась заборгованість, то банком як іпотекодержателем було прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом державної реєстрації права власності на предмет іпотеки, у зв`язку з чим і було внесено запис про право власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк».

Також апелянт вказує, що позивачка, як спадкоємець іпотекодавця ОСОБА_4 , не повідомляла банк про його смерть та відкриття спадщини. Натомість банк направляв повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки з вимогою про усунення порушень умов кредитного договору на адреси позичальника ОСОБА_3 та іпотекодавця ОСОБА_4 .

Заперечуючи вчинення дій у порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», апелянт вказує, що даним законом передбачено мораторій на стягнення майна в примусовому порядку, проте, відповідно до умов договору іпотеки сторони погодили, що передача у власність іпотекодержателя предмету іпотеки є добровільним способом звернення стягнення, відтак положення вказаного закону не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Крім того, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не застосовується до позасудового способу звернення стягнення, коли державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем не у примусовому порядку, а згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Враховуючи викладене, банк просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

23 лютого 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - Шуляк Н.О. , відповідно до якого не погоджується із твердженням апелянта щодо добровільності стягнення, оскільки вважає, що воно потребує певного волевиявлення сторони боржника та іпотекодавця, окрім того, що зазначено в іпотечному договорі.

Разом з тим, у відзиві посилається на те, що боржник ОСОБА_3 подав позовну заяву до суду, в межах якої довів спірність вимоги та виграв справу, що підтверджується рішенням Голосіївського районного суду м. Києва, копію якого було долучено до матеріалів даної справи.

Враховуючи викладене у відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - Шуляк Н.О. просить апеляційний суд залишити вимоги апеляційної скарги банку без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату час та місце розгляду справи, до суду апеляційної інстанції не з`явилися.

Подану представником ОСОБА_1 , адвокатом Шуляк Н.О., заяву про відкладення розгляду справи колегія суддів залишає без задоволення, оскільки, будучи завчасно - 10 березня 2023 року (а.с. 221 т.2) повідомленою про дату, час та місце розгляду вказаної справи апеляційним судом, представник позивача до суду не з`явилася та направила заяву про відкладення розгляду справи. Поважною причиною неявки зазначила, що в день судового засідання - 24 травня 2023 року вона придбала квиток для виїзду в Чеську Республіку з метою здачі іспиту у Чеській асоціації адвокатів для підтвердження статусу адвоката на території Чехії. Разом з тим, доказів на підтвердження останнього до суду не подала, тому колегія суддів визнає вказану неявку без поважних причин.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 28 березня 2008 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір невідновлювальної кредитної лінії №014/01-128 (далі - кредитний договір), відповідно до якого Банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, строковості, платності, грошові кошти у розмірі 77 тис. доларів США 00 центів, з кінцевим поверненням основної заборгованості до 27 березня 2023 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між батьком ОСОБА_3 (іпотекодавець) та банком 28 березня 2008 року було укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку було передано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - іпотечний договір).

Відповідно до змісту укладених договорів, а зокрема, п. 6.2 кредитного договору та п. 5.1, 5.2 іпотечного договору, сторони погодили порядок та умови задоволення вимог кредитора (іпотекодержателя).

У разі порушення зобов`язань за кредитним договором, банк повинен надіслати ОСОБА_4 та позивачу письмову вимогу про усунення порушення. У вимозі повинно бути зазначено стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у строк не більше ніж 30 днів та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги, згідно із ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку».

За заявою банку приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем вчинено виконавчий напис № 24405 від 31 жовтня 2017 року, за яким стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2019 року по справі №752/23599/18, визнано виконавчий напис, вчинений 31 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості в розмірі 166 492,83 доларів США, зареєстрований в реєстрі за № 24405, таким, що не підлягає виконанню (а.с. 81-83 т.2).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (іпотекодавець) помер, що підтверджується довідкою із спадкового реєстру від 07 березня 2019 року №55390095 (а.с.41-42 т.1).

За життя ОСОБА_4 склав заповіт, за яким заповів ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 ( а.с.50 т.1).

З метою позасудового врегулювання спору банк 27 вересня 2018 року направив (а.с. 85-92 т.1) на адресу позичальника ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) та за місце проживання іпотекодавця ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ) повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

У зв`язку з невиконання позичальником ОСОБА_3 та іпотекодавцем ОСОБА_4 зобов`язань за договором позики, АТ «Укрсоцбанк» звернувся до державного реєстратора - Сень-Сілка І.В. приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу із заявою про реєстрацію за банком як іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

За результатом поданого звернення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сень-Сілка І.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень, індексний номер 45417200 від 07 лютого 2019 року, 15:30:42, на підставі якого було внесено запис про право власності на однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» , країна реєстрації: Україна.

Підставою виникнення права власності зазначено: іпотечний договір від 28.03.2008 року №014/02-128, зареєстрованого в реєстрі №2381, видавник: Сень-Сілка І.В. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання від 24.09.2018 USB/353 видавник Акціонерне товариство «Укрсоцбанк».

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи поданий ОСОБА_1 позов, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 є доведеними, оскільки банк, звертаючись до державного реєстратора (приватного нотаріуса) із заявою про реєстрацію права власності на предмет іпотеки не надав належних доказів виконання вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в частині вручення іпотекодавцю повідомлення про необхідність виконання зобов`язань за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, суд як підставу для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 зазначив порушення банком та державним реєстратором при зверненні стягнення на предмет іпотеки положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Апеляційний суд не може повністю погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про задоволення позову не повністю відповідає з огляду на наступне.

За правилами частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку»іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 закону).

За приписами частини першої статті 35 вказаного Закону у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 вказаного Закону (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон №800-VI) норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Стаття 36 вказаного Закону (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

З наведеного слідує, що підставою для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є не тільки сам факт надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення, а й отримання останнім вказаної вимоги.

Визначена у частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19)).

Наведені норми спрямовані на забезпечення фактичного повідомлення боржника/іпотекодавця, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на іпотечне майно. Тому, повідомлення боржника/іпотекодавця потрібно вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Аналогічний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19).

У постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також потрібно вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки.

У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку»іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном.

Підсумовуючи наведені позиції Великої Палати Верховного Суду, потрібно зробити висновок про те, що метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи на момент направлення банком іпотекодавцю ОСОБА_4 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору останнім не було можливості отримати таке повідомлення у зв`язку із тим, що він ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів про те, що позивачка, яка є спадкоємицею вказаного майна за заповітом ( та фактично набула прав іпотекодавця) була повідомлена належним чином про розмір заборгованості станом на день звернення банка із заявою до державного реєстратора, отримала вимогу про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Матеріали справи також не містять доказів оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності на час набуття, а також про те, що між сторонами не було спору щодо оцінки квартири та ОСОБА_1 погодилася добровільно передати у власність іпотекодержателя квартиру за визначеною ціною.

Тому, висновок суду першої інстанції про недотримання іпотекодержателем та державним реєстратором вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 є обґрунтованим.

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що 23 травня 2019 року тобто після звернення позивачки до суду із вказаним позовом між банком та третьою особою у вказаній справі ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 і на час вирішення судом спору власником даної квартири в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно значиться - ОСОБА_2 (а.с. 65 т.1)

Суд першої інстанції, ухвалюючи у вказаній справі рішення не звернув на вказані обставини уваги та відповідно не надав їм правової оцінки з врахуванням предмету спору.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Неодмінним елементом правовідносин є їхній зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певні матеріальні або нематеріальні блага з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створенням об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та (або) нематеріального блага.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободпередбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та інших.

У постанові від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19) та багатьох інших.

При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20) вказала, що ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.

А тому задоволення судом першої інстанції позовної вимоги ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності АТ «Укрсоцбанк» на квартиру АДРЕСА_2 (номер запису про право власності 30191282, індексний номер 45417200 від 07 лютого 2019 року) не призведе до поновлення права власності позивачки на вказану квартиру, оскільки державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Юдіним М.А. 23 травня 2019 року внесено новий запис щодо права власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 , тому обраний позивачкою спосіб захисту не є належним (ефективним).

Належним способом захисту у цій справі є витребування майна на підставі статей 387, 388 ЦК України, які позивачем не заявлялись.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 провизнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора не підлягають задоволенню.

Подібні висновки зроблено Верховним Судом у постанові від 02 лютого 2022 року у справі № 367/1037/17 (провадження № 61-13140св21).

Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина друга статті 376 ЦПК України).

Зважаючи на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, обставини справи встановлено неповно, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване у вказаній справі рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора та скасування державної реєстрації щодо нерухомого майна.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, апелянт у справі при подачі апеляційної скарги сплатив судовий збір у розмірі 2 305,20 грн, тому вказані витрати повинні бути компенсовані йому за рахунок позивача у справі.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк», подану представником Півтораком Тарасом Олеговичем, задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 серпня 2022 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Тарасенка Ігоря Миколайовича про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора та скасування державної реєстрації щодо нерухомого майна, відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» сплачений судовий збір в розмірі 2305,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Текст постанови виготовлено 24 травня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв