Постанова

Іменем України

02 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 359/11063/15

провадження № 61-15180св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Сушик Олексій Вікторович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Турчак Світлана Миколаївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Пронін Євген Ігорович, на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2021 року у складі судді Журавського В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 27 липня 2021 року у складі колегії суддів: Пікуль А. А., Борисової О. В., Невідомої Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Улистопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Сушик О. В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Турчак С. М., про визнання недійсною довіреності, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 21 травня 2014 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, загальною площею 0,0599 га, з кадастровим номером :04:002:1122 з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва, яка розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

19 серпня 2014 року приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Сушик О. В. посвідчив довіреність, якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 продати належну довірителю земельну ділянку за ціною та на умовах, визначених повіреним.

05 вересня 2014 року ОСОБА_2 , діючи від імені позивача, уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого відчужив останній у власність вказану земельну ділянку.

ОСОБА_1 зазначав, що він не підписував та не видавав довіреність від 19 серпня 2014 року, тому ОСОБА_2 не мав повноважень на продаж земельної ділянки. Право власності на земельну ділянку було припинено без його волевиявлення.

Таким чином, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними довіреність від 19 серпня 2014 року та договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05 вересня 2014 року, витребувати спірну земельну ділянку із незаконного володіння ОСОБА_3 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Бориспільський міськрайонний суд Київської області своїм рішенням від 10 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Довіреність, посвідчену 19 серпня 2014 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Сушиком О. В. та зареєстровану в реєстрі за № 444, визнав недійсною.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений 05 вересня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Турчак С. М. та зареєстрований за № 5113, визнав недійсним.

У іншій частині позову відмовив.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач оспорювану довіреність не підписував, що підтверджується показами свідків щодо місця перебування позивача та висновком експерта від 09 липня 2015 року № 402/тдд, відповідно до якого підпис на вказаній довіреності не належить позивачеві.

Суд першої інстанції виходив з того, що підстави для витребування земельної ділянки з володіння ОСОБА_3 відсутні, оскільки вона у встановленому законом порядку набула право власності на земельну ділянку, після її придбання побудувала на ній садовий будинок, а свідоцтво про право власності на нерухоме майно недійсним не визнано.

Апеляційний суд Київської області своїм рішенням від 29 червня 2017 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2016 року в частині відмови у задоволенні вимоги про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, а також щодо стягнення судових витрат скасував та ухвалив в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Витребував з володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,0599 га, з кадастровим номером :04:002:1122 з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, розташовану на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що спірна земельна ділянка вибула з володіння позивача поза його волею, тому правові підстави для відмови йому в реалізації передбаченого статтею 388 ЦК України права відсутні.

Верховний Суд своєю постановою від 18 грудня 2019 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 29 червня 2017 року скасував, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що довіреність, на підставі якої ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки від імені позивача, мала бути підписана позивачем та нотаріально посвідчена. За встановлення судами недодержання цих вимог, такий правочин є нікчемним, визнання якого недійсним не є належним способом захисту прав.

Суд касаційної інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 заявляла клопотання про витребування документів, на які посилався позивач, заперечуючи їх достовірність та вказуючи на неналежне засвідчення їх копій, доданих до позову. Протокольною ухвалою суд першої інстанції таке клопотання задовольнив частково. Водночас даних щодо її належного виконання матеріли справи не містять.

Водночас суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що до матеріалів справи додана лише копія висновку почеркознавчої експертизи, запис про засвідчення відповідності оригіналу якої не містить відомостей про особу, яка засвідчила цю копію.

Отже, оригінали або належним чином засвідчені копії спірних правочинів та висновку почеркознавчої експертизи з іншої справи (кримінального провадження) у справі відсутні. Апеляційний суд наведеного не врахував при вирішенні клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи. Тому висновки судів про те, що спірна земельна ділянка вибула з володіння позивача не з його волі та наявність підстав для її витребування, суд касаційної інстанції вважав передчасними.

Бориспільський міськрайонний суд Київської області своїм рішенням від 31 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задовольнив.

Визнав довіреність, посвідчену 19 серпня 2014 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Сушиком О. В. за реєстровим № 444 (бланк НАВ 186957, реєстраційний номер за даними ЄРД 41344979), недійсною.

Визнав договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений 05 вересня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Турчак С. М. та зареєстрований в реєстрі за № 5113, недійсним.

Витребував від ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 0,0599 га, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, Гнідинська сільська рада, з цільовим призначенням - для сільськогосподарського призначення, для індивідуального садівництва, та передав її ОСОБА_1 .

Рішення суду мотивовано тим, що довіреність від 19 серпня 2014 року, на підставі якої ОСОБА_2 від імені позивача уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу земельної ділянки, видана поза вільним волевиявленням позивача та не відповідає його внутрішній волі, тому ця довіреність суперечить вимогам частини третьої статті 203 ЦК України та підлягає визнанню недійсною на підставі статті 215 ЦК України.

Оскільки довіреність від 19 серпня 2014 року є недійсною, тому ОСОБА_2 не мав права відчужувати земельну ділянку, належну на праві власності позивачеві, у зв`язку з чим договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05 вересня 2014 року також підлягає визнанню недійсним.

Суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка, власником якої є позивач та яка була предметом договору купівлі-продажі від 05 вересня 2014 року, вибула з володіння позивача поза його волею, тому наявні підстави для її витребування з володіння ОСОБА_3 .

Водночас, на спірній земельній ділянці ОСОБА_3 збудувала будинок, проте будівництво будинку на спірній земельній ділянці не призводить до автоматичного переходу права власності на земельну ділянку.

Київський апеляційний суд своєю постановою від 27 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Пронін Є. І., залишив без задоволення, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2021 року залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно вважав вимоги ОСОБА_1 такими, що ґрунтуються на законі, а порушення його права власності на земельну ділянку доведено належними доказами.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05 вересня 2014 року загальною площею 0,0599 га, з кадастровим номером :04:002:1122 з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва, яка розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, укладений неповноважною особою на підставі недійсної довіреності, тобто без волевиявлення власника земельної ділянки, тому такий правочин також підлягає визнанню недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції в частині витребування майна з незаконного володіння порушує майнові права ОСОБА_3 , оскільки на спірній земельній ділянці вона збудувала будинок, який займає частину земельної ділянки, й проживає у ньому, не мають правового значення для правильного вирішення спору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка їх подала

У вересні 2021 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Пронін Є. І., подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (провадження № 14-458цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19), постановах Верховного Суду: від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц (провадження № 61?32980св18), від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18), від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 (провадження № 61-10814св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 438/978/17 (провадження № 61-2665св19), від 02 вересня 2020 року у цій справі (провадження № 61-27970св18), від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 (провадження № 61-10929св20), від 15 квітня 2021 року у справі № 759/15556/18 (провадження № 61-15236св20).

Також у касаційній скарзі заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу) як на підставу оскарження судових рішень, а саме зазначає, що суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що витребування земельної ділянки, на якій збудовано будинок, що належить на праві власності ОСОБА_3 , де вона і проживає, та який займає частину цієї земельної ділянки, порушить її права на мирне володіння майном. Втручання у право відповідача ОСОБА_3 мирно володіти своїм майном не є пропорційним легітимній меті.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суди не дослідили пропорційність втручання в право мирного володіння майном відповідача ОСОБА_3 та не навели доводів необхідності втручання в таке право в демократичному суспільстві.

При новому розгляді справи суди першої та апеляційної інстанцій не врахували та проігнорували висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 02 вересня 2020 року у цій справі, що є порушенням статті 263 ЦПК України, та всупереч цьому висновку визнали недійсним договір купівлі?продажу земельної ділянки від 05 вересня 2014 року.

В матеріалах справи міститься експертний висновок від 09 липня 2015 року, який долучено позивачем на підтвердження своїх вимог, однак до такого доказу суди повинні були віднестися критично, враховуючи позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 02 вересня 2020 року у цій справі, тому суди дійшли передчасного висновку, що спірна земельна ділянка вибула з володіння позивача поза його волею та щодо наявності підстав для витребування спірної земельної ділянки у відповідача ОСОБА_3 .

Також суд апеляційної інстанції не надав оцінку та не навів мотивування щодо визнання чи відхилення доказу, зокрема, копії висновку експерта від 09 липня 2015 року, який не є допустимим доказом, оскільки залучений з порушенням процесуального законодавства, а також оригінал цього висновку не був долучений до матеріалів справи.

Водночас під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 заявляла клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, в задоволенні якого апеляційний суд відмовив з невідомих причин.

Апеляційний суд позбавив ОСОБА_3 права на доведення обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх заперечень, тим самим порушивши принцип рівності сторін, що призвело до прийняття постанови, яка є необґрунтованою.

Процесуальні порушення, на які посилається заявник в касаційній скарзі, є надуманими та необґрунтованими. Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги заявника без зазначення та обґрунтування порушення норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на оскаржувані судові рішення.

Доводи інших учасників справи

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гребенченко О. А., подав до Верховного Суду заперечення на касаційну скаргу, в яких вказав, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх скасування немає.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Верховний Суд своєю ухвалою від 21 вересня 2021 року поновив ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Пронін Є. І., строк на касаційне оскарження рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 27 липня 2021 року, відкрив касаційне провадження у цій справі і витребував цивільну справу з Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

У вересні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 червня 2022 року справу призначено до розгляду.

Верховний Суд своєю ухвалою від 06 липня 2022 року зупинив провадження у справі до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 488/2807/17 (провадження № 14-91св20).

Верховний Суд своєю ухвалою від 05 квітня 2023 року поновив провадження у справі.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку площею 0,0599 га, розташовану на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, кадастровий номер :04:002:1122, на підставі свідоцтва про право власності від 21 травня 2014 року № 21959801.

19 серпня 2014 року приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Сушик О. В. посвідчив довіреність, яка зареєстрована в реєстрі за № 444, згідно з якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 продати вказану земельну ділянку.

05 вересня 2014 року ОСОБА_2 , діючи від імені позивача, уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Турчак С. М. та зареєстрований в реєстрі за № 5113.

Згідно з повідомленням про початок виконання будівельних робіт від 22 жовтня 2014 року № КС 68 на придбаній земельній ділянці ОСОБА_3 розпочала будівництво садового будинку, а 11 лютого 2015 року вона подала декларацію про готовність цього об`єкта нерухомого майна до експлуатації від 11 лютого 2015 року № КС 05.

31 березня 2015 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на садовий будинок на АДРЕСА_1 в урочищі «Млиново» на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

02 квітня 2015 року вона отримала свідоцтво про право власності на це нерухоме майно № 35809868.

Згідно з висновком почеркознавчої експертизи, проведеної Науково?дослідним експертно-криміналістичним центром Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві 09 липня 2015 року 402/тдд у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0008756, рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_1 , зокрема, у довіреності від 19 серпня 2014 року № 186957, виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають не повністю.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо позовних вимог про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині позовних вимог про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, з висновками якого в цій частині погодився й апеляційний суд, виходив з того, що довіреність від 19 серпня 2014 року, на підставі якої ОСОБА_2 від імені позивача уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу земельної ділянки, видана поза волевиявленням позивача та не відповідає його внутрішній волі, а отже ця довіреність суперечить вимогам, передбаченим частиною третьою статті 203 ЦК України.

Визнаючи договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки недійсним, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився й апеляційний суд, вважав, що оспорюваний договір, укладений на підставі недійсної довіреності, а тому ОСОБА_2 не мав права відчужувати земельну ділянку, належну позивачеві, що свідчить про його недійсність.

Колегія суддів Верховного Суду не погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій враховуючи таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою та другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18)).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

У справі, яка переглядається, установлено, що власником спірної земельної ділянки, на підставі договору купівлі-продажу від 05 вересня 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , є ОСОБА_3 .

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18), на яку заявник посилається у касаційній скарзі, викладений висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

У статті 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно із частиною першою статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

У разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним (частина перша статті 219 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена стороною недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Тобто права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України, а такий захист можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово?правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14?208цс18)).

Отже, суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір з порушенням закону, а й коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (провадження № 14-651цс18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) зазначено, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Судовий захист повинен бути повним і відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду в пункті 63 постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) та пункті 50 постанови від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).

Таким чином, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, тому оскаржувані судові рішення в частині визнання довіреності недійсною необхідно скасувати та відмовити у задоволенні вказаних позовних вимог.

Також підлягають скасуванню оскаржувані судові рішення й в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки такий спосіб захисту не відновить порушеного права позивача, а тому не є ефективним.

Щодо позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) (пункт 5.5), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-473цс18) (пункт 90), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19)(пункт 68)).

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387 - 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Віндикація майна, його витребування в особи, яка незаконно або свавільно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 11 цього Кодексу у редакції, чинній на час звернення до суду; аналогічний припис є у частині першій статті 13 ЦПК Україну у редакції, чинній на час розгляду справи судами).

У висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20), до розгляду якої провадження у справі, що переглядається, було зупинене, зазначено, що факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).

Інакше кажучи, заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, оскільки воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 64)).

Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.

Судами у цій справі встановлено, що на спірній земельній ділянці відповідачем ОСОБА_3 зведений садовий будинок, загальною площею 200,6 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який введений у експлуатацію у встановленому законом порядку та належить їй на праві приватної власності.

У цій справі позивач як власник спірної земельної ділянки має право володіння нею (частина перша статті 317 ЦК України), тому може просити про захист цього права шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). У разі, якщо володілець такого майна недобросовісний, суд витребовує це майно на користь власника у всіх випадках.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно з володіння добросовісного набувача (тобто того, який не знав і не міг знати про те, що набуває майно, яке особа не мала права йому відчужувати) згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі (оплатно, безвідплатно) добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник може витребувати майно з володіння добросовісного набувача, який придбав його за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, є вичерпним (пункти 1-3 частини першої статті 388 ЦК України). Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20) звернула увагу на те, що вирішення вимоги про витребування на користь власника земельної ділянки з володіння іншої особи не є вирішенням долі спорудженого на ній об`єкта нерухомості та питання про права на нього. Інакше кажучи, захист належного власникові права володіння земельною ділянкою шляхом введення останнього у володіння нею (внесення запису (відомостей) про право власності до відповідного державного реєстру) не означає, що у всіх випадках цей власник зможе надалі обґрунтувати правомірність втручання у права на повагу до житла та мирного володіння на об`єкт, споруджений на цій ділянці.

Вирішення вимоги, зокрема, про витребування земельної ділянки, з огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61) і від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункти 8.5, 8.18), не є вирішенням питання про право власності на житловий будинок, споруджений на частині цієї ділянки (пункт 125.9).

Таким чином, вирішуючи спір в частині витребування спірної земельної ділянки, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів у сукупності з іншими матеріалами справи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна земельна ділянка вибула із володіння ОСОБА_1 поза його волею, а отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Суд касаційної інстанції відхиляє доводи ОСОБА_3 про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (провадження № 14?458цс18), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19), постановах Верховного Суду: від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц (провадження № 61?32980св18), від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 (провадження № 61-10814св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 438/978/17 (провадження № 61-2665св19), від 02 вересня 2020 року у цій справі (провадження № 61-27970св18), від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 (провадження № 61?10929св20), від 15 квітня 2021 року у справі № 759/15556/18 (провадження № 61-15236св20), оскільки вважає, що ці справи є відмінними від справи, яка переглядається, за істотними правовими ознаками, отже, ці справи не є подібними.

Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Отже, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) задля юридичної визначеності в застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (провадження № 14?458цс18), на яку заявник посилається у касаційній скарзі, прийнята у справі, де предметом позову було визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування.

У справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19), за наслідками розгляду касаційної скарги Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову від 18 грудня 2019 року у справі про визнання договорів купівлі?продажу нерухомого майна недійсними, визнання права власності на квартири, витребування їх із чужого незаконного володіння, зобов`язання не чинити перешкод у здійсненні права власності, виселення та вселення. Правовідносини у цій справі пов`язані з майновими правами на новозбудоване нерухоме майно.

Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 (провадження № 61-10814св19) виклав правову позицію щодо визнання недійсним договору іпотеки з підстав відсутності згоди одного з подружжя (дружини) на укладення такого договору і вчинення підпису іншим з подружжя (чоловіком) від імені дружини на цьому договорі.

У справі № 438/978/17 (провадження № 61-2665св19) предметом позову було визнання незаконним наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності та відшкодування моральної шкоди (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2020 року).

Отже, предмет позовних вимог та правове регулювання у вказаних справах і у справі, яка переглядається, відрізняються.

Верховний Суд у постанові від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 (провадження № 61 10929св20), залишаючи без змін судові рішення судів першої та апеляційної інстанції щодо визнання недійсним договору дарування, погодився з висновками апеляційного суду, де було зазначено, що підпис у договорі купівлі-продажу від 19 червня 2001 року не належить власнику - продавцю, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених статтями 224, 225 ЦК УРСР, з якими закон (стаття 48 цього Кодексу) пов`язує визнання угоди недійсною, тому визнавати договір купівлі-продажу недійсним треба саме з цих правових підстав, а саме - частини першої статті 48 ЦК УРСР.

У постанові від 15 квітня 2021 року у справі № 759/15556/18 (провадження № 61-15236св20) Верховний Суд, погодившись з висновками суду апеляційної інстанції про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння, врахував правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) щодо надання оцінки такому письмовому доказу як копія експертного висновку, складеного у кримінальному провадженні.

Отже, у справі, яка переглядається, та у справах, на які посилається заявник у касаційній скарзі, встановлені різні фактичні обставини.

Водночас колегія суддів враховує висновки, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 359/3780/16-ц (провадження № 61-3640св18) та від 10 жовтня 2018 року у справі № 359/6923/15-ц (провадження № 61?28324 св18), де предмет спору та фактичні обставини справ були подібними.

У касаційній скарзі заявник посилалась на те, що суд апеляційної інстанції не надав оцінку та не навів мотивування щодо визнання чи відхилення доказу, зокрема, копії висновку експерта від 09 липня 2015 року, який не є допустимим доказом, оскільки залучений з порушенням процесуального законодавства, а також оригінал цього висновку не був долучений до матеріалів справи.

Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2020 року, прийнятій у цій справі (провадження № 61-27970св18), вказав, що відповідачем заявлялось клопотання про витребування документів, на які посилався позивач, заперечуючи їх достовірність та зазначаючи про неналежне засвідчення їх копій, доданих до позову (а. с. 64 - 66, т. 1).

Протокольною ухвалою суду першої інстанції таке клопотання задоволено частково. Разом з цим даних щодо її належного виконання справа не містить.

До справи додана лише копія вказаного висновку почеркознавчої експертизи, запис про засвідчення відповідності оригіналу якої не містить відомостей про особу, яка засвідчила цю копію (а. с. 106 - 110, т. 1).

Отже, оригінали або належним чином засвідчені копії спірних правочинів та висновку почеркознавчої експертизи з іншої справи (кримінального провадження) у справі відсутні.

Апеляційний суд, перевіряючи доводи заявника апеляційної скарги та враховуючи вказівки суду касаційної інстанції, про те, що судом першої інстанції не було проаналізовано та оцінено оригінал висновку експерта та довіреність, не був допитаний експерт, що складав цей висновок, не проведено почеркознавчу експертизу незалежним судовим експертом, відхилив такі аргументи з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Апеляційний суд зауважив, що відповідно до матеріалів справи, 15 березня 2021 року у підготовчому засіданні представником ОСОБА_1 , адвокатом Гребенченком О. А., долучено до матеріалів справи належним чином завірену старшим слідчим Слідчого відділу Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві Ведяпіною В. І. її особистим підписом та «мокрою» печаткою Дарницького управління поліції копію висновку Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 09 липня 2015 року № 402/тдд, відповідно до якого рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_1 у довіреності виконані не позивачем, а іншою особою (а. с. 98-108, т. 2).

Відповідно до частини п`ятої статті 102 ЦПК України суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку.

Апеляційний суд виходив з того, що результати проведення Науково?дослідним експертно-криміналістичним центром експертизи від 09 липня 2015 року № 402/тдд містять категоричні висновки, зокрема про те, що рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_1 у довіреності виконані не позивачем, а іншою особою, без посилання на ймовірність вказаних висновків або неможливість надати відповідь стосовно поставлених запитань.

Отже, у судів були відсутні підстави ставити під сумнів вказаний письмовий доказ, а заяв про виклик експерта від учасників справи матеріали справи не місять.

Крім того, доводи заявника про залишення поза увагою її клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, у задоволенні якого їй відмовлено, апеляційний суд, виходячи з вимог статей 12, 13, 81, частини одинадцятої статті 83 ЦПК України, зауважив, що у цій справі, заявник, мала правову допомогу фахівця у галузі права (адвоката) та сприяння у здійсненні процесуальних прав з боку суду, який відкладав проведення підготовчого засідання у зв`язку з неявкою сторони відповідача. Однак, діючи на власний розсуд, не скористалась своїми процесуальними правами щодо подання відповідних доказів на спростування значення відомостей наданого позивачем письмового доказу (висновку Науково-дослідного експертно?криміналістичного центру від 09 липня 2015 року № 402/тдд) під час розгляду справи в суді першої інстанції, а обрала тактику затягування розгляду справи.

Щодо посилання у апеляційній скарзі на той факт, що відповідачем заявлялось клопотання про призначення почеркознавчої експертизи з посиланнями на а. с. 204, 225, т. 1 справи, апеляційним судом перевірені та зауважено, що вказані клопотання були заявлені під час попереднього розгляду справи у суді апеляційної інстанції, натомість під час нового розгляду справи судом першої інстанції, після скасування судових рішень судом касаційної інстанції, таких клопотань не заявлялось.

Крім того, у касаційній скарзі ОСОБА_3 посилалась на неврахування судами під час розгляду справи положень статей 120 ЗК України та 377 ЦК України про те, що особа, яка на законних підставах набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими об`єктами після їх набуття. Задоволення позовних вимог у цій справі без урахування цих обставин, призвело до втручання в її право мирно володіти своїм майном.

Вказані аргументи ОСОБА_3 у цій конкретній справі колегія судів відхиляє, з огляду на те, що метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений, шляхом внесення запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем про право власності на відповідне майно. Тобто зміст такого позову полягає не у знесенні об`єкта нерухомості, спорудженого на спірній земельній ділянці, а у внесенні до відповідного державного реєстру запису (відомостей) про право власності позивача на цю ділянку. Як зазначалось вище, вирішення вимоги про витребування на користь власника земельної ділянки з володіння іншої особи не є вирішенням долі спорудженого на ній об`єкта нерухомості та питання про права на нього. Відтак захист належного власникові права володіння земельною ділянкою шляхом введення останнього у володіння нею (внесення запису (відомостей) про право власності до відповідного державного реєстру) не означає, що у всіх випадках цей власник зможе надалі обґрунтувати правомірність втручання у права на повагу до житла та мирного володіння на об`єкт, споруджений на цій ділянці.

Згідно з принципами диспозитивності та змагальності сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами (зокрема, і щодо подання зустрічного позову), несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій, а суд не розглядає не ініційовані сторонами питання (пункти 4 і 5 частини третьої статті 2, частини перша - четверта статті 12, частини перша та третя статті 13 ЦПК України). Якщо кінцевий набувач розпорядився процесуальними правами та не заявив зустрічний позов про надання належного відшкодування шкоди у зв`язку з вимогою про витребування майна, це не позбавляє його права заявити цей позов у разі ініціювання повернення майна власнику. Навіть у випадку повернення майна від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту.

У разі порушення питання щодо звільнення спірної земельної ділянки від розташованого на ній нерухомого майна, втручання у право на мирне володіння відповідачем ОСОБА_3 своїм майном (садовим будинком) повинно бути оцінено з дотриманням критеріїв правомірного втручання позивача у право ОСОБА_3 на повагу до житла (пункт 2 статті 8 Конвенції) та на мирне володіння таким майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_3 не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про витребування земельної ділянки прийняті без додержання норм процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Ураховуючи викладене, касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про визнання довіреності та договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсними підлягають скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог, а в частині вирішення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 412 ЦПК України передбачено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягав застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За таких обставин, суд касаційної інстанції доходить висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про витребування земельної ділянки, оскільки, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Враховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсними та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Керуючись статтями 400, 402, 406, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Пронін Євген Ігорович, задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 липня 2021 року в частині вирішення позовних вимог про визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсними скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Сушик Олексій Вікторович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Турчак Світлана Миколаївна, про визнання недійсною довіреності, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки відмовити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 липня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Сушик Олексій Вікторович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Турчак Світлана Миколаївна, про витребування земельної ділянки залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук