Справа № 686/7212/23
Провадження № 2/686/2998/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області в складі:

головуючого-судді Мазурок О. В.

при секретарі Колісник Л.В.

за участі позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держава Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади неконституційним нормативно-правовим актом, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Держава Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади неконституційним нормативно-правовим актом. Просить стягнути з Державного бюджету України на мою, ОСОБА_1 , користь шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 206700 грн. 00 коп. шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

На обґрунтування свого позову вказала, що з 12 грудня 2000 р. вона була призначена суддею Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області. При цьому, набувши 22 березня 2014 р. право на відставку судді за Законом України «Про судоустрій та статус суддів» від 7 липня 2010 р. № 2453-//І, - вона продовжила працювати, оскільки з прийняттям Верховною Радою України Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» було достроково припинено повноваження усіх членів Вищої ради юстиції, до відання яких в силу чинної на той час ст. 131 Конституції України належало внесення подань про призначення суддів на посади та про звільнення їх з посад.

14 грудня 2015 р. відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 листопада 2015 р. № 788-//ІІІ її було звільнено з займаної посади судді у відставку наказом голови Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області № 158-к. Наведене підтверджується долученими у додатку до позовної заяви доказами; копією наказу голови Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 грудня 2015 р. № 158-к; копією розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці; копією відповіді Вищої ради юстиції від 16 січня 2016 р. № 188/0/9-16 з додатком мого звернення до Вищої ради юстиції.

При цьому, у день звільнення з роботи при проведенні розрахунку вихідна допомога мені не виплачувалась, оскільки положеннями підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 р. № 1166- VII із Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 7 липня 2010 р. № 2453- VI в редакції, до внесення змін Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 13 лютого 2015 р. № 192-УІІ, було виключено статтю 136.

За імперативними приписами Основного Закону України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (ст.22 ч.ч.2, 3).

До того ж, з огляду на положення ст.24 Конституції України, невиплата одноразової вихідної допомоги судді при виході у відставку з посиланням на вказані зміни у законодавстві є для неї дискримінаційною у порівнянні з іншими суддями, які вийшли у відставку як до 1 квітня 2014 р. (з отриманням одноразової вихідної допомоги на підставі ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 7 липня 2010 р. № 2453-УІ), так і після ЗО вересня 2016 р. (з отриманням одноразової вихідної допомоги на підставі ст. 143 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 2 червня 2016 р. № 1402-111).

15 квітня 2020 р. Конституційний Суд України рішенням № 2-р(ІІ)/2020 у справі за конституційними скаргами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону>України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 р. № 1166-УП.

При цьому, у п. 4.2. зазначеного рішення Конституційний Суд України констатував, що суб`єкти права (судді, які на момент набрання чинності Законом № 1166-УП мали право на вихід у відставку, але станом на 1 квітня 2014 р. ще ним не скористалися) - набули право отримати вихідну допомогу, встановлену законодавством до внесення змін Законом № 1166, а саме в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Зазначені положення Закону України від 27 березня 2014 р. № 1166-УИ втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України наведеного рішення.

У зв`язку з ухваленням Конституційним Судом України вказаного рішення,18 травня 2020 р. вона звернулась до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області з заявою про виплату мені за Законом України «Про судоустрій та статус суддів» від 7 липня 2010 р. № 2453-УІ вихідної- допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді Хмельницького міськрайонного суду, а саме 206 700 грн. 00 коп., адже згідно довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області від 14 грудня 2015 р. № 655 на день звільнення з роботи розмір моєї місячної суддівської грошової винагороди становив 20 670 грн. 00 коп. Наведене стверджується долученою в додатку копією довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області від 14 грудня 2015 р. № 655.

2 червня 2020 р. на електронну пошту вона отримала відповідь Територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області за № ЕП-367/2-ВИХ., з якої слідує, що останнє, з огляду на звільнення її з посади судді 15 грудня 2015 р., - не вбачає підстав для виплати їй вихідної допомоги, оскільки положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 р. втратили чинність з дня ухвалення Конституційним судом України рішення. Наведене стверджується долученою в додатку копією відповіді Територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області від 2 червня 2020 р. № ЕП-367/2-вих.

Особливістю цього делікту є те, що шкода завдається не дією чи бездіяльністю органу публічної влади або його посадових чи службових осіб, а прийняттям нормативно-правового акту, що був визнаний неконстуційним і був скасований з цих підстав. При цьому, право на відшкодування шкоди, завданої таким актом, не пов`язується ні з органом, що прийняв такий акт, ні з різновидом самого акту, та не залежить від наявності вини посадових або службових осіб таких органів.

Відшкодування шкоди, завданої таким скасованим нормативно-правовим актом, здійснюється за рахунок відповідного бюджету.

До того ж, згідно правових позицій Конституційного Суду України складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності (очікуваності), суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам. Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що принцип правової визначеності вимагає 5існості й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносини залишалися передбачуваними (правові позиції Конституційного Суду України в рішеннях від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005, від 29 червня 2010 рогу N 17- рп/2010, від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року N 10- рп/2011).

Виходячи з наведених конституційних норм, положень законів та правових позицій вищих органів судової влади, вважаю, що внаслідок прийняття Верховною. Радою України неконституційного положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 р. № 11бб-УІІ, яким із Закону

України «Про судоустрій та статус суддів» від 7 липня 2010 р. № 2453-УІ в редакції до внесення Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 13 лютого 2015 р. № 192-V11 було виключено статтю 136, і невиплати на його виконання вихідної допомоги при звільненні з займаної посади судді у відставку в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою - мені було заподіяно матеріальну шкоду на суму 206 700 грн. 00 коп. (20 670 грн. 00 коп. розмір моєї місячної суддівської грошової винагороди на день звільнення х 10), яка згідно ч.З ст.152 Конституції України підлягає відшкодуванню державою.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила. Направила до суду відзив в якому вказала, що Міністерство юстиції України, ознайомившись зі змістом позовної заяви ОСОБА_1 не погоджується з доводами позивача, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. З огляду на вищевикладене, керуючись статтями 43, 49, 178 Цивільного процесуального кодексу України вважаємо за необхідне зазначити наступне. Позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні від 27 березня 2014 року №1166-VII, яким із Закону України Про судоустрій та статус суддів від 07 липня 2010 року №2453- VII в редакції до внесення Законом України Про забезпечення права на справедливий суд від 13 лютого 2015 року №192-УТІ було виключено статтю 136, і невиплатою на його виконання вихідної допомоги при звільненні із займаної посади судді у відставці в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою їй було заподіяно матеріальну шкоду на суму 206 700 грн. Позивач звернулась з позовною заявою до Суду, визначивши в якості відповідача Державу Україна в особі Міністерства юстиції України. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161 ге 18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316 цс 19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16- ц (провадження № 14-447 цс 19) (пункт 28), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Міністерство юстиції України діє та керується у своїй діяльності Положенням про Міністерство юстиції України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 №228, зі змінами від 06.05.2020 року №380, в якому закріплені основні завдання та повноваження Міністерства юстиції України. Згідно з пунктом 4 Положення №228, Міністерство юстиції України бере участь у справі, діє в судах України від імені та в інтересах держави у випадках, передбачених законом. У справі, що розглядається. Позивач просить відшкодувати шкоду заподіяну внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного положення закону у вигляді неотриманої вихідної допомоги у розмірі 206 700 грн. При цьому, Міністерство юстиції України не являється тим органом державної влади, який наділений повноваженнями реалізовувати від імені держави права та обов`язки у правовідносинах, які пов`язані з порядком нарахування та виплати вихідної допомоги суддям у відставці. За таких обставин. Міністерство юстиції України не наділене повноваженнями представляти державу в даній категорії справ. ОСОБА_1 у позовній заяві просить суд стягнути з держави України на її користь 206 700 грн. майнової шкоди, заподіяної прийняттям неконституційного правового акту. На думку позивача, з 15 квітня 2020 року Конституційним Судом України відновлено дію 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року за № 2453-УІ, що передбачала право судді при виході у відставку на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, а тому це є підставою для задоволення її вимог щодо нарахування та виплати вихідної допомоги як судді у відставці. Так, відповідно до частини першої статті 136 Закону № 2453-УІ (в редакції чинній до 01 квітня 2014 року) судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Проте, Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України» від 27 березня 2014 року № 1166-VII, який набрав чинності 01 квітня 2014 року, було внесено зміни до Закону № 2453-VI, а саме; виключено статтю 136 даного Закону, в якій зазначалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Отже, законодавством дійсно було передбачено право судді на виплату вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (в редакції Закону № 2453-У1), однак необхідною передумовою для набуття такого права був вихід судді у відставку. При цьому реалізація права позивача на звільнення у зв`язку з відставкою відбулась у момент прийняття Верховною Радою України відповідної постанови, тобто 12 листопада 2015 року. Рішення щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині виключення статті 136 Закону № 2453-УІ Конституційним Судом України на час виникнення спірних правовідносин не приймалося. Конституційний Суд України у рішенні від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 в справі №3-311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19) визнав положення підпункту 1 пункту 28 розділу 11 Закону №1166-УП, яким виключено статтю 136 Закону №2453-УІ, таким, що не відповідає Конституції України (неконституційним).

У пункті 2 резолютивної частини Рішення від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 в справі №3-311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19) Конституційний Суд України вирішив, шо положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону №1166-УІІ, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів та не має постійного характеру. На це неодноразово звертав увагу Верховний Суд під час розгляду аналогічних справ. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.07.2019 справа №815/1821/16, від 21 квітня 2021 року у справі № 826/18177/15, від 13 жовтня 2021 року у справі №500/1523/20.

Позивач направила до суду відповідь на відзив, в якому зазначила підстави з яких не погоджується з відзивом на позовну заяву.

Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав: судом об`єктивно встановлено, що ухвалою судді Хмельницького окружного адміністративного суду Ковальчук О.К. від 07 березня 2023 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Держава Україна в особі: Міністерства юстиції України про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади неконституційним нормативно-правовим актом.

22.03.2023 року ОСОБА_1 звернулася до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області з позовом до Держава Україна в особі: Міністерства юстиції України про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади неконституційним нормативно-правовим актом.

12 грудня 2000 року ОСОБА_1 була призначена суддею Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.

14 грудня 2015 року відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 листопада 2015 року № 788-//ІІІ ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади судді у відставку наказом голови Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області № 158-к.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Хмельницькій області та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.

02 червня 2020 року на заяву ОСОБА_1 Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області направило відповідь, з якої слідує, що ОСОБА_1 була звільнена з посади судді в зв`язку з відставкою 15 грудня 2015 року. Рішенням Конституційного суду України від 15 квітня 2020 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року. Зазначене положення втратило чинність з дня ухвалення Конституційним судом України рішення. Підстави для виплати вихідної допомоги при звільненні з посади судді 15 грудня 2015 року на даний час відсутні.

Статтею 126 Конституції України серед підстав для звільнення судді передбачено подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Аналіз розділу VIII Конституції України та Закону № 2453 дає підстави для висновку, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

Чинним на час виникнення спірних відносин законодавством визначено порядок реалізації права судді на звільнення у зв`язку з відставкою, яке починається з подання суддею відповідної заяви і закінчується прийняттям Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді, яка набирає чинності з моменту її прийняття.

Частиною першою статті 136 Закону №2453-VI (в редакції, яка діяла до 01 квітня 2014 року) було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна неоподатковувана допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Згідно з підпунктом 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» (Закон №1166-VII набрав чинності 01 квітня 2014 року) статтю 136 Закону №2453-VI виключено. У подальшому Верховна Рада України прийняла Закон України від 02 червня 2016 року №1402-VII «Про судоустрій і статус суддів», який набрав чинності 30 вересня 2016 року).

Відповідно до пункту 2 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VII визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

Частиною першою статті 143 Закон №1402-VII передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Таким чином, як вбачається з наведеного вище, у період з 01 квітня 2014 року по 30 вересня 2016 року суддям, звільненим з посади у відставку, не було передбачено виплату вихідної допомоги.

Рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року у справі № 2-р/2020 - визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII. Положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року у справі

№ 2-р/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у цій справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали свою дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Крім того, із змісту позовної заяви убачається, що предметом спору у цій справі є вимога судді у відставці про стягнення з держави Україна шкоди, завданої внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону щодо щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у вигляді дискримінаційного підходу стосовно визначення розміру його виплати, внаслідок чого відбулось фактичне звуження змісту та обсягу прав позивача на щомісячне довічне грошове утримання, що призвело до на які він міг очікувати відповідно до норм законодавства, чинного на момент виникнення відповідних прав.

Правовими підставами цього позову ОСОБА_1 визначила положення статті 152 Конституції України, а також статтю 1175 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 152 Конституції України визначено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Отже, положення частини третьої статті 152 Конституції України містять посилання на спеціальний закон, а тому відшкодування шкоди, завданої актами і діями, які визнані неконституційними, не може здійснюватися в іншому, ніж у встановленому законом порядку.

Разом з тим, закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, не прийнятий.

А тому посилання позивача на положення статті 1175 ЦК України є безпідставними, оскільки вказана норма встановлює, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Таким чином, положення статті 1175 ЦК України не поширюється на спірні правовідносини, так як вони регламентують відшкодування шкоди, завданої нормативно-правовим актом, що був визнаний незаконним і скасований, а не законом, визнаним неконституційним.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.1175 ЦК України, ст.ст. 8, 126, 152 Конституції України, Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII, Рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року у справі № 2-р/2020 , ст.ст. 4, 12, 76, 77, 81, 83, 133. 137, 141, 258, 354 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Держава Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади неконституційним нормативно-правовим актом відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду шляхом подачі в 30 денний строк з дня складання повного судового рішення апеляційної скарги .

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Держава Україна в особі Міністерства юстиції України,

, м. Київ вул.. Архітектора Городецького, 13.

Повний текст рішення складено 30.05.2023 року.

Суддя: