Справа номер 473/1865/22 Головуючий суду першої інстанції Лузан Л. В.
Провадження номер 22-ц/812/505/23 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2023 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Колосовою О. М.,

за участі представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка подана через його представника ОСОБА_1 , на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 березня 2023 року, ухвалене о 15 год 49 хв під головуванням судді Лузан Л. В. у приміщенні суду у м. Вознесенськ Миколаївської області, повний текст якого складено 20 березня 2023 року, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

У С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року ОСОБА_3 через свого представника подав до суду вищезазначений позов, який обґрунтовував наступним.

Позивач зазначав, що 22 травня 2019 року він на підставі договору позики передав ОСОБА_2 661 000 грн, які останній зобов`язувався повернути у строк до 01 серпня 2019 року зі сплатою 120% річних. Також сторони передбачили умову, за якою сума, яка підлягає поверненню, має бути еквівалентною 24 930 доларам США.

ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань не виконав та грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за договором позики в сумі 4 375 992,81 грн, яка складається з боргу в сумі 911 655,17 грн, що еквівалентно 24 930 доларам США, та заборгованості за відсотками та ст.625 ЦК України за період з 23 травня 2019 року по 23 липня 2022 року в сумі 3 464 327,64 грн.

Посилаючись на вищезазначені обставини, ОСОБА_3 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики в сумі 4 375 992,81 грн, а також судові витрати які складаються з сплаченого судового збору в сумі 12 405 грн та витрат на правову допомогу, орієнтовний розмір яких було визначено в сумі 5000 грн.

Позиція відповідача у суді першої інстанції

ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечував, вказуючи на те, що справа не підсудна Вознесенському міськрайонному суду Миколаївської області, оскільки він фактично проживає на території Веселинівського району Миколаївської області.

Крім того, він зазначав, що грошові кошти від ОСОБА_3 не отримував, а всі зобов`язання, які він брав на себе, пов`язані із здійсненням господарської діяльності.

Відповідач наголошував на тому, що фактично він отримував від позивача виключно товари необхідні для провадження сільськогосподарської діяльності, за які він регулярно розраховувався з ОСОБА_3 .

Також ОСОБА_2 вказував на те, що позивач просить стягнути з нього відсотки обумовлені договором за весь час користування позиченими грошима, хоча угодою було визначено строк її дії. А тому стягнення відсотків поза строком дії договору можливе лише на підставі ст. 625 ЦК України, а розмір відсотків, які підлягають стягненню, не повинен перевищувати суму боргу.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 грудня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про передачу справи до Веселинівського районного суду Миколаївської області через наявність альтернативної підсудності, яка дозволяла розгляд справи Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 березня 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за договором позики від 22 травня 2019 року сумі 3 177 508 грн, яка складається з основного боргу в сумі 661 000 грн та процентів в сумі 2 516 508,49 грн. Крім того, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто судовий збір в сумі 9 055,65 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки позивачем надано докази отримання ОСОБА_2 позики у сумі 661 000 грн та неповернення її у визначений договором час, то наявні підстави для її стягнення у судовому порядку. Також суд вважав обґрунтованим стягнення з відповідача 120 відсотків річних за користування коштами за період з 23 травня 2019 року по 23 липня 2022 року.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_2 вказував, що судом першої інстанції неправильно оцінено наявні у матеріалах справи докази та розтлумачено норми матеріального права.

Відповідач наполягав на тому, що грошові кошти від ОСОБА_3 не отримував, оскільки мав лише зобов`язання з оплати отриманого товару, що свідчить про удаваність договору позики.

Також ОСОБА_2 наголошено на тому, що як позивачем так і судом не обґрунтовано правову природу стягнутих з нього процентів, а також їх розмір.

Доводи інших учасників справи

Позивач через свого представника подав відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошував на тому, що оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

22 травня 2019 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 661 000 грн, що еквівалентно 24 930 доларам США, які зобов`язувався повернути у строк до 01 серпня 2019 року.

Цього ж дня після отримання коштів ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір позики №4, за умовами якого підтверджено отримання відповідачем у борг 661 000 грн, які він зобов`язувався повернути у строк 01 серпня 2019 року з одночасною сплатою 120% річних за весь час фактичного користування коштами.

Угода у п. 8, 9 містить застереження про те, що сторонами підтверджено, що договір укладається не про людське око, не приховує іншу угоду між ними, відповідає їх дійсним намірам. Позика не має взаємозв`язку з здійсненням господарської діяльності.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції зміні, виходячи з наступного.

Щодо правової природи договору та отримання коштів

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 204 ЦК України передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частина 3 статті 1049 ЦК України регламентує, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

За звичаєм ділового обороту, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Розглядаючи такий позов, суд з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2021 року у справі №640/14934/19 (провадження №61-18933св20).

Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що досліджені докази свідчать про наявність між сторонами зобов`язань, які випливають із договору позики, та відсутність доказів іншої правової природи договору.

Надані відповідачем записи про найменування певних товарів, а також розрахунки із зазначенням дат, не підтверджують наявність між сторонами відносин, які б носили характер господарських та випливали з укладеного договору позики.

За такого, колегія суддів вважає правильним висновок суду щодо стягнення з відповідача на користь позивача отриманої ним позики у сумі 661 000 грн.

Щодо стягнення відсотків та застосування статті 625 ЦК України

Згідно з вимогами статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до вимог статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання" охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (пункти 54, 55) виснувала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Згідно з п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано позику позикодавцем, позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 ЦК України.

Умови дослідженого договору позики свідчать, що сторони передбачили обов`язок ОСОБА_2 сплатити ОСОБА_3 120% річних за весь час фактичного користування позиченими коштами.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність нарахування відсотків за користування кредитом за період з 23 травня 2019 по 23 липня 2022 року.

Враховуючи вищезазначені приписи законодавства, апеляційний суд констатує, що позивач має право на стягнення з відповідача 120% річних за період з 22 травня 2019 року до 01 серпня 2019 року (71 день) в сумі 154 293,65 грн та 3% річних, передбачених ст.625 ЦК України за період з 02 серпня 2019 року по 24 лютого 2022 року (938 днів), що складає 50 906,05 грн.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

З урахуванням викладеного колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити.

Щодо судових витрат

Відповідно до вимог частин 1, 10, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції частково задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_2 , змінив рішення суду першої інстанції, задовольнивши позов ОСОБА_3 на 20%, то відповідач повинен відшкодувати позивачу за подання позовної заяви 2481 грн.

У свою чергу позивач повинен сплатити на користь відповідача за подання апеляційної скарги 10 867,20 грн судового збору.

З огляду на припис ч.10 ст.141 ЦПК України позивач має сплатити на користь ОСОБА_2 різницю судового збору у сумі 8386,20 грн.

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана через його представника ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 березня 2023 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики №4 від 22 травня 2019 року в сумі 866 199,70 грн, яка складається з 661 000 грн боргу, 154 293,65 грн процентів за період з 22 травня 2019 року до 01 серпня 2019 року та 50 906,05 грн 3% річних, передбачених ст.625 ЦК України, за період з 02 серпня 2019 року по 24 лютого 2022 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 8386,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді С. Ю. Колосовський

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 24 травня 2023 року.