Провадження № 2/638/920/23
РІШЕННЯ

іменем України

18.05.2023 Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючої судді Штих Т.В.,

за участі секретаря Зайченко Р.О.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 третя особа Харківська міська рада про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

встановив:

Позивач ОСОБА_4 ( в остаточній редакції позовних вимог) звернувся до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 третя особа Харківська міська рада про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Первинна позовна заява була подана позивачами ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 . У подальшому позовні вимоги уточнені в зв`язку зі смертями ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Позивач зазначає, що він разом з померлою ОСОБА_6 відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 грудня 2006 року № 1-06-278742-ц значяться як власники 30/100 частин квартири АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 . Як стверджує позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які зареєстровані у вказаній квартирі не мешкають та не цікавляться нею з 2016 року покинули квартиру, комунальні послуги не сплачують. Тягар сплати комунальних послуг та догляду за квартирою несе позивач у зв`язку з чим він вважає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 втратили право користування вказаним житлом та просить суд усунути йому перешкоди у здійсненні права власності, шляхом визнання ОСОБА_2 1974 року народження та ОСОБА_3 1995 року народження такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 та шляхом зняття особи з реєстраційного обліку.

Ухвалою від 21 листопада 2021 року провадження у справі відкрите.

24 грудня 2021 року позов уточнений.

08 лютого 2022 року третя особа надала пояснення, де зазначила, що не погоджується з позовними вимогами та просила відмовити у задоволенні позовних вимог. У поясненнях указала, що сторона позивачів не надала належних та допустимих доказів позовних вимог.

Ухвалою від 30 січня 2023 року підготовче судове засідання закрите, справа призначена до судового розгляду.

05 квітня 2023 року позовні вимоги уточнені.

У судовому засіданні представник позивача просила суд задовольнити позовні вимоги, вказала, що відповідачі не мешкають за вказаною адресою.

Відповідачі у судове засіданні не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлялись належним чином, причину неявки суду не повідомили.

Представник третьої особи у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовним вимог, вказала, що позивач разом з померлою ОСОБА_6 значяться у свідоцтві про власність на вказану квартиру, як власники 30/100 частин, інші 70/100 частин належать територіальній громаді, тому ОСОБА_1 не може ставити питання про позбавлення відповідачів права користування вказаною квартирою, так як вони зареєстровані на вказаній житловій площі та мають право на приватизацію вказаної житлової площі. Надала відповідні довідки.

У відповідності до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до ордеру № 70758 від 20 жовтня 1983 року ОСОБА_7 отримав трикімнатну квартиру площею 43,92 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 , для проживання разом з дружиною ОСОБА_8 , донькою ОСОБА_5 , внуками ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 05 грудня 2006 року № НОМЕР_1 ОСОБА_6 та ОСОБА_1 мають на праві власності 30/100 частин комунальної квартири за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 19,1 кв.м.

Жодних інших доказів, які б свідчили про відсутність та не проживання відповідачів за вказаною адресою сторона позивача суду не надала.

Законодавцем визначено осіб, які втрачають право користування житловим приміщенням, за умов встановленими статтею 71 ЖК Української РСР та статтею 405 ЦК України. Цими особами є: член сім`ї власника житла, наймач або члени його сім`ї. Проте, позивачем не надано жодного доказу, який підтверджує, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є такими особами. Доказів того, хто саме на даний час є основним наймачем спірної квартири та членами його сім`ї позивачами не надано.

Також, згідно з ч. 2 ст. 405 України, на яку посилається позивач у позовній заяві, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вказана правова норма визначає втрату права користування житловим приміщенням саме членом сім`ї власника. Так, аналізуючи вказане положення, можна зробити висновок про те, що дана правова норма стосується відповідного суб`єкта правовідносин, який є членом сім`ї особи, житло якій належить на праві приватної власності. Водночас, як вбачається з доданого до позовної заяви свідоцтва про права власності на житло від 05.12.2006 ОСОБА_6 , ОСОБА_1 належить на праві спільної сумісної власності 30/100 частин комунальної квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, Верховний Суд України в п. 10 постанови Пленуму «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 зазначив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до п. 5 та 7 ч. 3 ст. 71 ЖК УРСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги протягом усього часу перебування в них, а також взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі потягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 71 ЖК, п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 р. № 2 за громадянами, відсутніми в місці постійного проживання за умовами й характером роботи (екіпажі суден, працівники геологічних, розвідувальних партій, експедицій, інші працівники, діяльність яких пов`язана з постійним пересуванням), зберігається право користування жилим приміщенням на період цієї роботи.

Враховуючи вищевикладене, обов`язковим предметом доказування є також з`ясування причин відсутності відповідачів понад встановлені Законом строки.

Так, до позовної заяви не додано доказів, які б встановлювали причини відсутності відповідачів у спірній квартирі. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обставини непроживання відповідачів більше шести місяців у спірній у зв`язку із втратою інтересу до житла.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України Прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04.04.2023 70/100 частини вказаної квартири власність Територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради.

Вказані інформація позивачем взагалі не зазначена.

Положеннями статей 317, 319, 321 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Факт реєстрації відповідачів, у належній позивачу кімнаті, за проаналізованих вище обставин, не порушує його права, як власника.

У пункті 33 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності (законного володіння).

Згідно ст. 391 ЦК України, передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Стаття 383 Цивільного Кодексу України передбачає, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї.

Статтею 321 ЦК України передбачена непорушність права власності, отже ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Натомість позивач не довів відсутності відповідачів за вказаною адресою, та не довів порушення його права на володіння належної йому частки вказаної квартири.

Судові витрати, відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає сплаченими позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 141, 259, 263, 265 ЦПК України, ст.72 ЖК України, ст. 150 ЖК, ст. 321, 391 ЦК України, суд, -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 третя особа Харківська міська рада про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням - залишити без задоволення.

Судові витрати вважати сплаченими позивачем.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту проголошення через районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги.

Рішення ухвалено та надруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення складений 24 травня 2023 року.

Суддя: Т.В. ШТИХ.