ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6697/23 Справа № 214/6289/17 Суддя у 1-й інстанції - Попов В.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 червня 2023 року, ухваленого суддею Поповим В.В. в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 12 червня 2023 року,

ВСТАНОВИВ

У листопаді 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, про визнання майна спільною сумісною власністю, його поділ та стягнення компенсації.

В подальшому позивач неодноразово уточнював позовні вимоги та в останній редакції уточненого позову (т.1 а.с.204-207) просив суд: встановити факт його проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу з грудня 2004 року по грудень 2014 року; здійснити поділ сумісно нажитого майна, визнавши за ним право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 56 343 грн.; стягнути грошову компенсацію за витрати витрачені на ремонт квартири та покупку меблів у розмірі 7 590 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ 213 279 грн.; стягнути з відповідача на його користь судові витрати немайнового характеру в розмірі 640 грн., майнового характеру в розмірі 2 696,22 грн., судовий збір про забезпечення позову в розмірі 352,40 грн.

В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач зазначив, що з грудня 2004 року до першої половини грудня 2014 року включно, він фактично проживав із відповідачем. Спочатку вони декілька років наймали квартиру.

В 2007 році була придбана однокімнатна квартира, в якій був спільно з відповідачем зроблений ремонт та яка у грудні 2011 року була продана.

У травні 2012 року була придбана трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку було оформлено на відповідача, але вони продовжили наймати квартиру, оскільки у цій виконувався ремонт.

Весь час, тобто із грудня 2004 року до першої половини грудня 2014 року, вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, за взаємною згодою розпоряджались заробітком, робили ремонт спочатку в однокімнатній квартирі, а потім у новій - трикімнатній. Оскільки шлюб між ними не був зареєстрований, зазначені факти підтверджують документи, долучені до матеріалів справи (квитанції про оплату комунальних послуг, перекази грошових коштів, квитанції про оплату меблів та побутової техніки, численні фото).

Таким чином, позивач вважає, що за час спільного проживання, вони з відповідачем набули спільне майно: трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а також кошти вкладені у ремонт квартири з покупкою меблів у розмірі 15 180 доларів США, що еквівалентно курсу НБУ 213 279 грн. Так, на даний час угоди про добровільний поділ спільного майна між позивачем та відповідачем не досягнуто, у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 червня 2023 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, про визнання майна спільною сумісною власністю, його поділ та стягнення компенсації.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідністю висновків суду першої інстанції, фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким у повному обсязі задовольнити заявлені ним позовні вимоги.

При цьому, позивач зазначає, що судом першої інстанції проігноровано той факт, що надані ним фотографії мають хронологію із фіксуванням дат з 2005 року по 2014 рік. Зазначає, що на цих фотографіях зафіксовані також свідки, які надавали суду під присягою свідчення та підтверджували факт проживання сторін разом та існування між ними близьких стосунків за вказаний період часу. Вказує, що для судді Попова В.В. не є підтвердженням близьких стосунків зафіксовані на фотографіях відверті поцілунки та знаходження позивача на святах у близькому колі рідних відповідача, що свідчить про неповне дослідження матеріалів справи.

Також позивач вважає, що судом не було з`ясовано та встановлено, що саме грошові кошти, надані свідком ОСОБА_3 у позику відповідачу (8 000 доларів США) були витрачені останньою на придбання спірної квартири та якими купюрами.

Вказує, що суд першої інстанції критично поставився до показань свідка ОСОБА_4 , який був попереднім власником та продавцем спірної квартири, який під присягою суду надав пояснення, що у приватного нотаріуса при підписанні договору купівлі-продажу були присутні ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (продавці) та позивач ОСОБА_6 і відповідач ОСОБА_7 , і саме ОСОБА_1 передав грошові кошти продавцям квартири, а договір купівлі-продажу був підписаний відповідачем ОСОБА_7 .

Позивач зазначає, що судом не було досліджено належним чином матеріали справи, зокрема: виписки по рахунка з ПАТ «Приватбанк» та ПАТ «Укрсімбанк» на час проживання сторін разом. Вказує, що у виписці по рахункам з ПАТ «Приватбанк» вказана покупка меблів (спальня) на суму 11 246,64 грн. та 1009,7 грн. покупка меблів для кухні на суму 6 018,25 грн., тоді як відповідачем суду не надано доказів на підтвердження придбання меблів.

Окрім того, позивач зазначає, що ним були надані суду видаткові накладні та інші докази про купівлю ним будівельних матеріалів для ремонту спірної квартири. Вказує, що судом взагалі не досліджені виписки з ПАТ «Приватбанк» (2013-2014 рр.), які наявні в матеріалах справи на аркушах справи 10-12, том 1.

Зауважує, що за час проведення позивачем ремонту в однокімнатній квартирі та у спірній квартирі та під час продажу однокімнатної квартири та пошуку і придбання спірної квартири на протязі 4-х років позивач і відповідач проживали разом у сестри позивача. При цьому, вказує, що позивачем сплачувались грошові кошті за комунальні послуги, як за найману квартиру, так і за спірну, що підтверджується випискою з банку та інформацією про оплату комунальних послуг, які наявні в матеріалах справи.

Позивач наголошує на тому, що з грудня 2004 року по середину грудня 2014 року сторони проживали однією сім`єю, не перебуваючи у шлюбі між собою та в будь-якому іншому шлюбі, між ними були усталені відносини, що притаманні подружжю: вели спільне господарство, піклувалися один про одного, мали спільний бюджет та побут, спільно несли витрати, пов`язані з ремонтом житла та утриманням житла, придбанням побутової техніки, меблів та інші витрати, підтримували шлюбні стосунки. Вказує, що після закінчення ремонту у спірній квартирі сторони на початку січня 2014 року переїхали з найманої квартири у спірну квартиру, що підтверджено свідком ОСОБА_8 , яка допомогала сторонам на власній машині перевозити речі.

Позивач не погоджується з показами свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та надає в апеляційній скарзі оцинку цим позакам свідків, посилаючись на їх суперечливість.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач ОСОБА_13 , посилаючись на законність і обґрунтованість судового рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 червня 2023 року, без змін.

Позивач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи не зёявився в судове зесідання, клопотань, заяв або письмових пояснень суду апеляційної інстанції не надавав, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про можливість проведення розгляду справи за відсутності позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку відповідача ОСОБА_13 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги сторони позивача з викладених у відзиві підстав, просила оскаржуване судове рішення залишити без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 27.03.2007 року, відповідач 27 березня 2007 року придбала однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.85-88).

Факт купівлі відповідачем зазначеної однокімнатної квартири позивачем у судовому засіданні не оспорюється.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 28.05.2012 року, відповідач 28 травня 2012 року придбала трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.88-91).

Зі змісту п.1.3 даного договору убачається, що покупець ОСОБА_2 на момент посвідчення договору не перебуває у фактичному або юридично зареєстрованому шлюбі та купує майно на свої особисті грошові кошти.

Згідно пункту 2.3 договору продавці одержали сам на сам від покупця, ОСОБА_2 , готівкою обумовлену у цьому договорі суму за квартиру під час укладання цього договору.

Зазначений договір є чинним, ніким не оспореним.

Так, матеріали справи містять письмові докази, які підтверджують джерело доходів відповідача, а саме: довідки про доходи з місць роботи за період з 30 грудня 2002 року по 03 липня 2006 року та за період з 01 лютого 2009 року по 31 грудня 2014 року, а також з центру зайнятості про отримання допомоги за період із липня 2006 року по жовтень 2006 року включно (т.1 а.с.92,93,127).

Разом з тим, відповідно до договору позики від 30.04.2012 року, укладеного між відповідачем у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , останнім було передано відповідачу у безвідсоткову позику готівкою 8000 доларів США, що було еквівалентно 64152 грн. (т.1 а.с.213-214).

Згідно п.1.2. укладеного договору, позику за ним відповідач брала в особистих інтересах, з метою покупки власної квартири.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 на підставі досліджених доказів, наданих сторонами по справі, допиту свідків, виходив з недоведеності позивачем факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем у період з грудня 2004 року до грудня 2014 року, ведення протягом вказаного періоду спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, так само як і те, що позивач надавав гроші на покупку спірної квартири, здійснення у ній ремонту та купівлі меблів та за відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні й підстави, передбачені 74 СК України, вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою та його поділ.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та не погоджується з доводами позивача викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на те, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, що відображено в судовому рішенні, висновки суду є достатньо аргументованими.

Нормами ст.3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За положеннями ч.ч.1, 2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до п.44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кіган проти Ірландії» №16969/90 від 26.05.1994 року «…поняття «сім`я» не обмежується виключно відносинами, заснованими на шлюбі і може включати інші de factо «сімейні узи», коли сторони живуть спільно поза шлюбом…».

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно відповідно до ст.74 СК України.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 СК України.

В силу приписів ч.1 ст.61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб, а також враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України).

Згідно ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності допускається на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку (ч.4 ст.71 СК України).

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України суд за заявою особи може встановити факт проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, при цьому у випадку наявності спору про право такі справи мають розглядатися в порядку позовного провадження, що також кореспондується з п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення». Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнавши конкретно в який період це мало місце.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15.07.2020 року по справі №524/10054/16.

Як роз`яснено у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.57 СК України особистою власністю дружини, чоловіка є майно, зокрема набуте нею, ним до шлюбу. За змістом п.3 ч.1 цієї статті особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Суд першої інстанції під час розгляду справи допитав ряд свідків, як з боку сторони позивача так і з боку сторони відповідача, а саме: ОСОБА_4 продавець спірної квартири; ОСОБА_14 друг позивача; ОСОБА_11 мати відповідача; ОСОБА_12 батько відповідача; ОСОБА_8 знайома сторін; ОСОБА_15 позивач доводиться йому хрещеним батьком та хрещеним батьком сина свідка; ОСОБА_10 знайома відповідача; ОСОБА_9 знайома відповідача; ОСОБА_3 знайомий відповідача, дослідив надані сторонами докази, зокрема: договір купівлі-продажу однокімнатної квартири, яким встановлено, що 27.03.2007 відповідачем була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_2 ; договір купівлі-продажу відповідачем трикімнатної квартири від 28.05.2012 року за адресою: АДРЕСА_1 ; довідки про доходи відповідача з місць її роботи за період з 30 грудня 2002 року по 03 липня 2006 року та за період з 01 лютого 2009 року по 31 грудня 2014 року, а також з центру зайнятості про отримання допомоги за період із липня 2006 року по жовтень 2006 року включно; договір позики від 30.04.2012 року, укладений між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; надані позивачем спільні з відповідачем фотографії; копії листування з електронної пошти та скріншоту з телефону; аудіозапис телефонної розмови на диску, наданий позивачем; копії квитанцій та чеків про оплату товару, також надані позивачем.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, договіром купівлі-продажу квартири від 27.03.2007 року, встановлено, що відповідач 27 березня 2007 року придбала однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.85-88). Факт купівлі відповідачем зазначеної однокімнатної квартири позивачем у судовому засіданні не оспорювався.

Договіром купівлі-продажу квартири від 28.05.2012 року, встановлено, що відповідач 28 травня 2012 року придбала трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.88-91).

У п.1.3 даного договору зазначено, що покупець ОСОБА_2 на момент посвідчення договору не перебуває у фактичному або юридично зареєстрованому шлюбі та купує майно на свої особисті грошові кошти.

У пункті 2.3 договору визначено, що продавці ( ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ) одержали сам на сам від покупця, ОСОБА_2 , готівкою обумовлену у цьому договорі суму за квартиру під час укладання цього договору.

Зазначений договір є чинним, ніким не оспореним.

Договіром позики від 30.04.2012 року, укладеним між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , встановлено, що останній передав відповідачу у безвідсоткову позику готівкою 8000 доларів США, що було еквівалентно 64152 грн. (т.1 а.с.213-214).

У п.1.2. укладеного договору, визначено, що позику за ним відповідач бере в особистих інтересах, з метою покупки власної квартири.

Справжність укладання договору позики і виконання його зі сторони відповідача було підтверджено показаннями свідка ОСОБА_3 , допитаного у судовому засіданні.

Надані позивачем спільні з відповідачем фотографії, суд першої інстанції не взяв до уваги як докази, з огляду на те, що вони не підтверджують факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, а встановлюють лише факт їхнього знайомства, спільного відпочинку та проведення часу.

Також суд першої інстанції не взяв до уваги надані позивачем копії листування з електронної пошти та скріншоту з телефону, оскільки позивач не надав до суду джерело походження даного листування, що негативно впливає на його достовірність.

Окрім того, місцевий суд не прийняв до уваги, наданий позивачем аудіозапис телефонної розмови на диску, з огляду на те, що він є недопустимим доказом і не підтверджує факт, що голос на аудіозаписі належить саме відповідачу, а клопотань про призначення фоноскопічної експертизи сторонами заявлено суду не було.

Покази свідка ОСОБА_4 про те, що спірну квартиру він з братом продавав позивачу і, що саме останній передавав їм гроші за квартиру, суд першої інстанції не взяв до уваги, зазначивши про те, що вони суперечать п.2.3. договору купівлі-продажу кварттри від 28.05.2012 року, де зазначено, що покупець сам на сам передала продавцям грошові кошти за придбану квартиру.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання позивачем коштів на рахунок відповідача, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 15.08.2019 року у справі №588/350/15-ц.

Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12.12.2019 року у справі №466/3769/16, від 27.02.2019 року у справі №522/25049/16-ц, від 11.12.2019 року у справі №712/14547/16-ц, від 24.01.2020 року у справі №490/10757/16-ц, від 11.02.2021 року у справі №158/431/19, від 08.12.2021 року у справі №531/295/19.

У рішенні суд першої інстанції зазначив, що вартість майна, включеного позивачем до грошової компенсації витрат на ремонт і покупку меблів, взагалі визначена позивачем на власний розсуд, яка ані до початку судового розгляду, ані в ході судового розгляду належними доказами не доведена, оскільки самі по собі копії квитанцій та чеків про оплату товару не містять достатньої ідентифікуючої інформації, зокрема, інформації, що будівельні матеріали були придбані за спільні кошти та для ремонту саме спірної квартири, позаяк позивачем не було додано до матеріалів справи товарно-транспортних накладних або інших доказів про купівлю ним та доставку будівельних матеріалів, меблів або інших предметів саме за адресою: АДРЕСА_1 , тому й ці докази суд першої інстанції правильно не взяв до уваги.

Апеляційна скарга позивача не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні обставин справи судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам уточненої позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, колегія суддів не знаходить підстав повторно давати відповідь на ті самі аргументи заявника, при цьому суд апеляційної інстанції враховує, що як, неодноразово зазначав ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року № 303А, §§ 2930). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, № 49684/99, § 2).

ЄСПЛ визначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23, ЄСПЛ).

Оскільки рішення суду залишено без змін, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючисьст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 вересня 2023 року.

Головуючий:

Судді: