Провадження № 2/229/422/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 р. м. Дружківка, Донецької області

Дружківський міський суд Донецької області в складі:

головуючого-судді Худіної О.О.,

при секретарі Ситника С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дружківка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Званівської сільської ради про визнання права власності,-

встановив:

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати право власності на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,4692 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і ведення особистого підсобного господарства за ОСОБА_1 , припинивши право власності на зазначену земельну ділянку за ОСОБА_2 .

В обґрунтування своєї позовної заяви позивач зазначає, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 27 жовтня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Артемівської державної нотаріальної контори Літвіновою В.А., реєстраційний номер 5256, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , перейшло від продавця ОСОБА_3 до покупця і позивачеві у цій справі - ОСОБА_1 .

3 моменту оформлення купівлі-продажу житлового будинку фактично вступила в управління та володіння майном, що належить позивачці і зазначеним у договорі купівлі-продажу. ОСОБА_1 , як власник житлового будинку, відразу провела реєстрацію в ньому свого місця проживання. Право власності за покупцем пройшло державну реєстрацію, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 27.02.2007 року.

Набутий позивачкою будинок являє собою одноповерховий житловий будинок для проживання однієї сім`ї і має присадибну ділянку розміром 0,4692 га. Як пояснив ОСОБА_1 продавець будинку, право власності на придомову земельну ділянку йому не належить.

Відповідно до довідки Верхньокам?янської сільської ради при оформленні договору купівлі-продажу, державний акт на землю по АДРЕСА_1 не видавався, в зв?язку з чим новий власник будинку зможе зробити приватизацію присадибної ділянки на своє ім?я в установленому порядку.

Однак, при відвідуванні міськрайонного управління Держгеокадастра в Бахмутському районі і місті Бахмут мене було повідомлено, що ще в грудні 1997 року на присадибну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку 1-ДН №143989, площею 0,4692 га за адресою: АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, на ім?я ОСОБА_2 як власника спірного житлового будинку. Двадцять третього ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер і похований на кладовищі села Верхньокам?янське. У зв?язку з переходом права власності на земельну ділянку з комунальної форми власності в приватну, повторна його приватизація на ім?я позивачки, як теперішнього власника житлового будинку, неможлива.

B даний час Званівська сільська рада, як правонаступник Верхньокам?янської сільської ради як відповідач відмовляється переоформити на ім?я позивачки право власності на земельну ділянку під моїм нерухомим майном, посилаючись на те, що право власності на нього вийшло з комунальної власності. В даний час у ОСОБА_1 виникла необхідність оформити своє право власності на земельну ділянку.

Ухвалою Артемівського міського суду Донецької області від 26 листопада 2021 року було відкрито провадження, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження, призначивши підготовче судове засідання.

Ухвалою Артемівського міського суду Донецької області від 23 грудня 2021 року було відкладено підготовче засідання.

Відповідно до Розпорядження Голови Верховного Суду України від 21.10.2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», справи підсудні Артемівському міськрайонному суду Донецької області були передані до Дружківського міського суду Донецької області.

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 28 березня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового до розгляду по суті.

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 24 квітня 2023 року розгляд справи було відкладено.

Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином. Від представника позивача та відповідача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.

У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовну заяву належить задовольнити з таких підстав.

Як убачається з матеріалів справи, що 27 жовтня 2006 року було укладено договір купівлі продажу на підставі якого право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , перейшло від продавця ОСОБА_3 до покупця і позивачеві у цій справі - ОСОБА_1 .(а.с.6-7)

Відповідно до відповіді Верхньокам`янської сільської ради Бахмутського району на заяву ОСОБА_1 повідомлено, що надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою проекту щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 сільська рада не має можливості в зв?язку з тим, що дана земельна ділянка загальною площею 0,4692 га для ведення особистого підсобного господарства була приватизована гр. ОСОБА_2 в 1997 році на підставі рішення сільської ради від 16.12.1997 року Державний акт серія І-ДН № 143389 від 25.12.1997 р. (а.с.13-14)

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до ч.1ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними.

Відповідно до частини першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Пунктом б) ч. 1 ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця.

Згідно чинної редакції ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення.

Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості (правова позиція Верховного Суду в постанові від 19 листопада 2020 року в справі №686/9580/16-ц).

Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності (правовий висновок Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року в справі №689/26/17).

Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (правова позиція Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 року в справі № 910/18560/16).

Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, відповідно до вимог статті 388 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 6 вказаної Конвенції ніхто не може бути позбавлений своєї власності.

Суд вважає, що застосування принципу слідування землі за будівлею в цій справі, з урахуванням конкретних її обставин, є визначальним і покликано на визнання заявлених прав позивача на земельну ділянку під належним йому на праві власності житловим будинком, яка нерозривно зв`язана із цим будинком та необхідна для його обслуговування, що повністю ґрунтується на викладених вище нормах Закону.

Відтак, враховуючи вказане, принцип слідування землі за будівлею, відсутність інших спадкоємців майна померлого слід визнати й право власності на земельну ділянки під ним згідно вимог статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, одночасно припинивши право власності останньої на неї, внаслідок набуття позивачем права власності на житловий будинок.

Припинення реєстрації права власності за попереднім власником позивачу необхідне для належного виконання рішення суду згідно вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що є похідною вимогою в розумінні абзацу 2 ч. 1 ст. 19 ЦПК України і є необхідним для повного захисту прав позивачки та їхналежного визнання.

Таким чином судом вставлено, що заявлене позивачкою право підлягає визнанню, а позов про це задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями ст. ст. 357,368,372 ЦК України та ст. ст. 81,120 ЗК України, ст. ст. 259, 265, 268 ЦПК України,-

вирішив:

позовну заяву - задовольнити.

Припинити право власності, зареєстроване за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,4692 га., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,4692 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і ведення особистого підсобного господарства.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду через Дружківський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.О. Худіна