Справа № 461/6169/22 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.,
Провадження № 22-ц/811/11/23 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2023 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.,

з участю: представника АТ «Банк Кредит Дніпро»

Дудник О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 12 грудня 2022 року у справі за скаргою акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про визнання протиправними рішень, дій державного виконавця Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кушніренка Дмитра Анатолійовича та скасування постанов,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року заявник акціонерне товариство (далі АТ) «Банк Кредит Дніпро» звернувся до суду зі скаргою, в якій просив:

- визнати незаконною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження №68644718, винесену державним виконавцем Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кушніренком Д.М. 02.11.2022 року на підставі п.11 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження»;

- визнати незаконною та скасувати постанову про накладення штрафу, винесену державним виконавцем Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кушніренком Д.А. 02.11.2022 року на підставі ст.ст.63,75 Закону України «Про виконавче провадження»;

- зобов`язати державного виконавця Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кушніренка Д.А. відновити виконавче провадження №68644718.

Свої вимоги заявник обґрунтовував тим, що АТ «Банк Кредит Дніпро» є боржником у виконавчому провадженні №68644718 з примусового виконання виконавчого листа №461/2662/20, виданого 25.01.2022 року на підставі рішення Львівського апеляційного суду від 08.11.2021 року про зобов`язання АТ «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок заборгованості по кредитному договору №3872 від 06.11.2018 року та зарахувати вже сплачені ОСОБА_1 проценти та плату за обслуговування кредиту в рахунок погашення основного боргу (кредиту) по даному кредитному договору.

21.06.2022 року Банком було подано до Голосіївського відділу ДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) заяву про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду згідно з виконавчим листом та, як доказ виконання рішення суду, долучено виписки по рахунках за період з 06.11.2018 року по 17.06.2022 року та розрахунок заборгованості за кредитним договором, однак, 02.11.2022 року державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.11 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», не врахувавши та не перевіривши належним чином долучені банком документи про фактичне виконання рішення суду, спираючись виключно на позицію стягувача про невиконання Банком виконавчого листа, яку мав би перевірити, зокрема, шляхом залучення експерта або спеціаліста для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань.

Окрім того, зазначає, що 02.11.2022 року державним виконавцем винесено постанову про накладення на АТ «Банк Кредит Дніпро» штрафу у розмірі 10200 грн. на підставі ст.ст.63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», яку Банк вважає незаконною, проте, змушений був виконати з метою недопущення арешту рахунків Банку та нормального функціонування фінансової установи.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 12 грудня 2022 року у задоволенні скарги відмовлено.

Ухвалу суду оскаржив заявник АТ «Банк Кредит Дніпро», просить її скасувати та прийняти нове судове рішення, яким скаргу задовольнити.

Вважає, що оскаржувана ухвала прийнята при неправильному встановленні обставин, що мають значення для справи, без належного дослідження наданих доказів, що призвело до помилкових висновків про дії учасників виконавчого провадження і про норми права, що підлягають застосуванню.

Звертає увагу, що доданими до скарги Банку виписками по особовим рахункам та розрахунком заборгованості (які містяться і в матеріалах виконавчого провадження) підтверджується, що за результатами проведеного Банком в рамках даного виконавчого провадження перерахунку, заборгованість ОСОБА_1 значно зменшилась: по процентам з 1742,15 грн. до 696,13 грн., по тілу кредиту з 22685,12 грн. до 14725,12 грн., по комісії заборгованість відсутня, позаяк, за позицією стягувача, яку без дослідження та перевірки врахував виконавець, заборгованості за кредитним договором, внаслідок проведеного перерахунку, не мало б бути.

Апелянт вважає, що ці факти судом першої інстанції взагалі не досліджувались і не знайшли оцінки в оскаржуваній ухвалі, а це, як стверджує апелянт, означає, що як і державний виконавець, суд першої інстанції безпідставно і в порушення приписів ст.ст.89, 263 ЦПК України взяв до уваги виключно доводи стягувача і про причини відхилення наданих боржником доказів суд не вказав.

На переконання апелянта, при відмові у визнанні незаконною та скасуванні постанови державного виконавця про накладення штрафу суд керувався виключно обставинами, що призвели до накладення на боржника першого штрафу постановою державного виконавця від 09.06.2022 року і були пов`язані з початком військової агресії проти України, разом з тим, доводи банку, з якими він пов`язує незаконність постанови державного виконавця від 02.11.2022 року про накладення повторного штрафу судом взагалі не розглянуті і їм не надана правова оцінка.

Наголошує, що державний виконавець у своїй діяльності має керуватися виключно законом, а не доводами стягувача, оскільки останній є зацікавленою особою.

В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи, окрім сторони апелянта, не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому процесуальним законом порядку, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у їхній відсутності.

Заслухавши пояснення представника АТ «Банк Кредит Дніпро» в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні в Голосіївському відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження №68644718 по виконавчому листі №461/2662/20, виданому судом 25.01.2022 року, про зобов`язання АТ «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок заборгованості по кредитному договору №3872 від 06.11.2018 року та зарахувати вже сплачені ОСОБА_1 проценти та плату за обслуговування кредиту в рахунок погашення основного боргу (кредиту) по кредитному договору №3872 від 06.11.2018 року.

Постановою державного виконавця Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кушніренка Д.А. від 02.11.2022 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання названого вище виконавчого листа на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Пунктом 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення

Частиною першою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.

Згідно з частиною другою статті 63 Закону, у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередження про кримінальну відповідальність.

У частині третій статті 63 Закону зазначено, що виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Статтею 75 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено відповідальність за невиконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі

Так, зокрема, згідно з ч.1 ст.75 Закону, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника юридичну особу 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення (ч.2 ст.75 Закону).

Постановляючи оскаржувану постанову від 02.11.2022 року про закінчення виконавчого провадження, державний виконавець констатував, що 22.06.2022 року до відділу надійшла заява №17-2825 від 21.06.2022 року АТ «Банк Кредит Дніпро» про закінчення виконавчого провадження, разом із додатками. 29.06.2022 року державним виконавцем направлено вимогу стягувачу, разом із копією вищезазначеної заяви та копією додатків, якою зобов`язано повідомити відділ щодо повного/часткового виконання рішення суду, у відповідь на яку 10.08.2022 року до відділу надійшла заява представника стягувача, якою повідомлено відділ про невиконання рішення суду.

Заперечуючи фактичне виконання рішення суду згідно виконавчого листа №461/2662/20, стягувач ОСОБА_1 вказував на те, що внаслідок проведеного боржником перерахунку наявна заборгованість за кредитним договором у розмірі 15421,25 грн., позаяк, за результатом фактичного виконання виконавчого листа заборгованості за кредитним договором не повинно було б бути. При цьому, на підтвердження правильності своєї позиції, стягувач покликався на рішення Галицького районного суду м. Львова від 20.12.2021 року у цивільній справі №461/2040/21, що набрало законної сили, яким АТ «Банк Кредит Дніпро» відмовлено у стягненні заборгованості за кредитним договором №3872 від 06.11.2018 року.

З цього рішення суду в цивільній справі №461/2040/21 встановлено, що, відмовляючи АТ «Банк Кредит Дніпро» у стягненні заборгованості за кредитним договором №3872 від 06.11.2018 року, Галицький районний суд м. Львова виходив із того, що «станом на 21 січня 2021 року ОСОБА_1 сплачено 50003 грн. 60 коп., та виконано повністю зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим кредитний договір №3872 від 06 листопада 2018 року вважається припиненим у зв`язку з достроковим виконанням договору».

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення скарги АТ «Банк Кредит Дніпро» в частині оскарження дій та рішень (постанови від 02.11.2022 року) державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», а тому апеляційна скарга в цій частині не підлягає задоволенню.

Разом з тим, при вирішенні скарги в іншій частині в частині оскарження постанови державного виконавця від 02.11.2022 року про накладення штрафу, суд допустив порушення норм процесуального права, з огляду на наступне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 42 Закону України «Про виконавче провадження», кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих із боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

За змістом частин другої-третьої статті 42 Закону України «Про виконавче провадження», витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих із боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.

За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Згідно з частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справі №921/16/14-г/15 (провадження №12-93гс18), у справі №127/9870/16-ц (провадження №14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі №2-01575/11 (провадження №14-425цс18), від 13 березня 2019 року у справі №545/2246/15-ц (провадження №14-639цс18) та від 19 травня 2020 року у справі №754/2223/15-ц (провадження

№14-568цс19), а також у постановах Верховного Суду від 23 березня 2021 року у справі №361/1222/20, від 09 квітня 2020 року у справі №758/6070/19.

З урахуванням зазначених норм права та релевантної судової практики, вимоги скарги АТ «Банк Кредит Дніпро» про визнання неправомірними дій та рішень державного виконавця щодо винесення постанови від 02.11.2022 року про накладення на боржника штрафу та про скасування цієї постанови підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно із частинами першою та другою статті 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення, незалежно від доводів апеляційної скарги.

Отже, суд першої інстанції розглянув справу в названій вище частині вимог заявника з порушенням норм процесуального закону, а саме, статті 19 ЦПК України, тому оскаржувана ухвала підлягає частковому скасуванню лише в частині відмови у задоволенні вимог заявника щодо оскарження дій та рішень постанови державного виконавця від 02.11.2022 року про накладення штрафу на боржника, із закриттям провадження у справі в цій частині на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

В іншій частині, підстав для скасування або зміни ухвали суду першої інстанції немає, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.4, 377, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» задовольнити частково.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 12 грудня 2022 року в частині відмови у задоволенні скарги акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця від 02.11.2022 року про накладення штрафу скасувати і провадження в цій частині вимог закрити.

Роз`яснити акціонерному товариству «Банк Кредит Дніпро», що розгляд скарги в частині вимоги про визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця від 02.11.2022 року про накладення штрафу віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

В решті ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 12 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 19 травня 2023 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич