Ухвала

Іменем України

22 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 201/11862/17

провадження № 61-11692ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 липня 2023 року в справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , третя особа - управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради, про виселення та зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , про виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Позов мотивувало тим, що 29 жовтня 2016 року АТ КБ «Приватбанк» у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки набув у власність будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 20 грудня 2005 року, укладеного зі ОСОБА_2 , і зареєстрував своє право власності на вказане нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Наполягав на тому, що проживання та реєстрація у будинку відповідачів перешкоджає йому реалізовувати своє право власності в повному обсязі.

З посиланням на положення статей 319, 321 ЦК України банк просив суд ухвалити рішення, яким виселити відповідачів з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення, зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою та стягнути з них судові витрати.

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 08 листопада 2022 року в задоволенні позову відмовив. Дніпровський апеляційний суд постановою від 13 липня 2023 року вказане судове рішення залишив без змін.

Свої рішення суди мотивували тим, що спірний житловий будинок придбаний не за кредитні кошти, в зв`язку з чим виселення відповідачів без надання їм іншого житла після набуття банком права власності на будинок у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки не допускається. Суди також прийняли до уваги, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 є єдиним житлом відповідачів, у зв`язку з чим їх виселення не буде пропорційним та необхідним у демократичному суспільстві.

31 липня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення. Посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права, оскільки суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року в справі № 6-158цс14 та постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року в справі № 595/1271/16, від 25 липня 2018 року в справі № 638/13030/13, від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17, від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 в справі №447/455/17.

АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що суди безпідставно застосували до спірних правовідносин положення Закону України «Про іпотеку» та ЖК УРСР, у той час як підлягали застосування саме положення ЦК України, оскільки правовідносини за договором іпотеки припинилися між сторонами після набуття банком спірного житлового будинку у власність у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказує, що з припиненням права власності на будинок ОСОБА_2 та члени її сім`ї втратили й право користування ним. Вказує, що чинним законодавством не передбачено будь-яких обмежень для особи, яка на праві приватної власності володіє нерухомим майном, тому банк має право вимагати виселення відповідачів. Указує, що матеріали справи не містять доказів відсутності у відповідачів іншого житла. Зазначає також, що суди безпідставно поклали на банк обов`язок із надання відповідачам іншого житлового приміщення, адже забезпечення осіб житлом відноситься до компетенції держави.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України якщо касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу, суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Суди встановили, що 20 грудня 2005 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № DNG0GA00005658, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 190 000 дол. США для будівництва, а також у розмірі 10 261, 34 дол. США на сплату страхових платежів зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами.

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» уклали договір іпотеки №DNGOGA00005658, предметом якого є житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 01 вересня 2005 року виконавчим комітетом Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради, а також земельна ділянка розміром 0,0793 га.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником обов`язку з повернення кредиту 29 жовтня 2016 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зайченко І. А. в порядку позасудового стягнення на предмет іпотеки зареєстрував за ПАТ КБ «Приватбанк» право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

14 червня 2017 року АТ КБ «Приватбанк» направив відповідачам претензію з вимогою про добровільне звільнення в тридцятиденний строк житлового будинку з одночасним зняттям з реєстраційного обліку.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК УРСР).

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Аналогічні за змістом положення містяться й у частині третій статті 109 ЖК України.

Разом із тим, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2021 року в справі № 205/5044/19 (провадження № 61-2490св21) зазначено, що: «за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. У справі, що розглядається, кредитодавець, який набув право власності на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення у позасудовому порядку, заявив про наявність перешкод у користуванні своєю власністю, оскільки в спірній квартирі зареєстровані відповідачі, які відмовляються виселятися з квартири. При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя банк був обізнаний про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_2, зокрема про наявність відповідних речових прав ОСОБА_2, яка з 25 вересня 2001 року зареєстрована і проживає у житловому приміщенні. Банк мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника спірної квартири обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування вказаною квартирою. Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останнього на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК УРСР на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику. Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року в справі № 310/2950/18 (провадження № 61-16820сво19) вказано, що: «враховуючи норми статті 109 ЖК Української РСР та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення в цілому, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року в справі № 209/2032/14-ц (провадження № 61-9059св21) зазначено, що: «частиною другою статті 109 ЖК Української РСР врегульовано правовідносини при відсутності в особи, яка підлягає виселенню на законних підставах із займаного іпотечного житлового приміщення, іншого житла у власності або користуванні. Гарантія надання іншого постійного житлового приміщення поширюється на осіб, для яких житло, з якого вони підлягають виселенню у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, є єдиним об`єктом житлової нерухомості, що перебуває у їхній власності або користуванні. За наявності в особи у власності іншого (інших) об`єкту житлової нерухомості, яким вона має право безперешкодно користуватись, така особа може підлягати виселенню з іпотечного житла без надання іншого житлового приміщення, оскільки така особа в результаті виселення не стає безхатченком, у неї відсутня потреба у забезпеченні житлом. Отже, відсутні підстави вважати, що на таку особу буде покладено надмірний тягар. Інше тлумачення положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР допускало б покладення індивідуального надмірного тягаря на іпотекодержателя (нового власника), могло б поставити його у набагато гірше становище порівняно з особою, яка підлягає виселенню, і свідчило про порушення справедливо балансу між правами учасників спору».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року в справі № 205/7739/21 (провадження № 61-3175св23) вказано, що: «оскільки АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення, суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про те, що саме позивач повинен був довести наявність передбачених частиною другою статті 109 ЖК України підстав для виселення мешканців іпотечного житла без надання їм іншого житлового приміщення. Установивши, що АТ КБ «ПриватБанк» не надало належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту придбання домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 за кредитні кошти, а також на підтвердження обставин реєстрації місця проживання відповідачів у будинку без згоди іпотекодержателя та обставин наявності у відповідачів іншого житла, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову».

У справі, яка переглядається, встановивши, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який банк набув у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, придбаний до укладення кредитного договору з ПАТ КБ «ПриватБанк» та, відповідно, не за кредитні кошти, а іншого житла на праві власності відповідачі не мають, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позову та виселення відповідачів із указаного будинку без надання їм іншого житлового приміщення.

Посилання на висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року в справі № 6-158цс14 та постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року в справі № 595/1271/16, від 25 липня 2018 року в справі № 638/13030/13, від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17, від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 в справі №447/455/17, колегія суддів відхиляє, оскільки ці висновки зроблені за інших фактичних обставин.

За таких обставин касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд вже викладав у постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Посилання на пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України не беруться до уваги, оскільки вказаний пункт є підставою для відкриття касаційного провадження за умови висновку про обґрунтованість пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України, а колегія суддів визнала посилання на незастосування апеляційним судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року в справі № 6-158цс14 та постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року в справі № 595/1271/16, від 25 липня 2018 року в справі № 638/13030/13, від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17, від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 в справі №447/455/17, необґрунтованим.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 липня 2023 року відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. М. Русинчук