Справа 490/4579/23

Центральний районний суд м. Миколаєва
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

29 травня 2023 року м. Миколаїв

Суддя Центрального районного суду м. Миколаєва Черенкова Н.П., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні, стягувач АТ «ОТП Банк», треті сторони - ТОВ «Діджи Фінанс», Приватний виконавець Булахевіч Степан Вікторович, боржник - ОСОБА_1 , -

ВСТАНОВИВ:

Представником заявника ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт», ОСОБА_2 , подано до Центрального районного суду м. Миколаєва заяву про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні № 68190259, щодо стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 , відкритого 17.01.2022 року на підставі виконавчого напису нотаріуса № 39415 від 11.05.2021 року.

Вирішуючи питання щодо відповідності поданої заяви вимогам процесуального закону суд виходить із наступного.

Враховуючи те, що розділом VІ ЦПК України не передбачено залишення заяви без руху, а відповідно до ч. 9 ст. 10 ЦПК України передбачено право суду застосовувати закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права), суд вважає, що подана заява не в повній мірі відповідає вимогам ст.ст.175, 442 ЦПК України.

Згідно ч. 5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Як вбачається з матеріалів заяви, заявником не додано будь-яких доказів видачі 11.05.2021 року виконавчого напису №39415 нотаріусом, а також відкриття виконавчого провадження 68190259.

До заяви додано клопотання про витребування доказів, із посиланням на вимоги ст.ст. 83, 84 ЦПК України, а саме витребування у приватного виконавця Булахевіча С.В. та у АТ "ОТП БАНК" копію постанови 68190259 про відкриття виконавчого провадження від 17.01.2022 року із зазначенням ідентифікатору доступу, копію виконавчого напису нотаріуса №39415 вчиненого 11.05.2021 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Заявником в обґрунтування заяви зазначено, що він не має процесуального статусу стягувача, а тому не має можливості надати відповідний доказ, та від первісного кредитора матеріали виконавчого провадження не передавались.

Даних про звернення до первісного кредитора, до приватного виконавця із заявами про отримання копії вчиненого виконавчого напису, копії постанови про відкриття виконавчого провадження, надання даних про ідентифікатор доступу, до поданого клопотання не додано.

Враховуючи наведене, суд вважає, що подане клопотання не підлягає задоволенню.

Згідно ст. 185 ЦПК України суддя встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статях 175 і 177 ЦПК України, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини її основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 12 червня 2007 року № 2-рп/2007 вказав, що необхідно відрізняти поняття «обмеження основоположних прав і свобод» від прийнятого у законотворчій практиці поняття «фіксація меж самої сутності прав і свобод» шляхом застосування юридичних способів (прийомів), визнаючи таку практику допустимою (абзац другий пункту 10 мотивувальної частини). При цьому, як слідує зі змісту Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп, не є порушенням права на судовий захист відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених не у відповідності до чинного законодавства.

Таким чином, зазначені вимоги до заяв, передбачені ЦПК України, носять не формальний характер, а є обов`язковими для осіб, що звертаються до суду за захистом свої порушених прав, недотримання яких, відповідно, тягне за собою її залишення без руху або повернення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

У § 36 рішення у справі «Bellet v. France» від 04 грудня 1955 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97 проти України» від 21 жовтня 2010 року).

З урахуванням досліджених матеріалів за заявою, вважаю за необхідне залишити подану заяву без руху, зобов`язати заявника подати суду докази, або посилання на докази про вчинення виконавчого напису нотаріуса, відкриття виконавчого провадження, в рамках якого підлягає заміні сторона виконавчого провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 84, 175, 185, 442, 446 ЦПК України, суддя,-

УХВАЛИВ:

Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні, стягувач АТ «ОТП Банк», треті сторони - ТОВ «Діджи Фінанс», Приватний виконавець Булахевіч Степан Вікторович, боржник - ОСОБА_1 - залишити без руху.

Надати заявнику строк у 10 (десять) днів з часу отримання ухвали для усунення недоліків, та роз`яснити, що у разі не усунення недоліків, а також неподання про це відповідних документів у визначений строк, заява вважається неподаною і повертається заявнику, про що суддя постановляє мотивовану ухвалу.

Клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» про витребування доказів - залишити без задоволення.

Роз`яснити заявнику, що у випадку невиконання зазначених вимог у встановлений строк заява буде визнана неподаною та повернута відповідно до вимог ч. 3 ст. 185 ЦПК України.

Ухвала оскаржується в порядку, передбаченому ст.ст. 352-354 ЦПК України.

Суддя: Н.П. Черенкова