Справа № 346/4543/22
Провадження № 22-ц/4808/842/23
Головуючий у 1 інстанції Яремин М. П.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Луганської В.М., Пнівчук О.В.,

секретаря Возняк В.Д.,

з участю ОСОБА_1 та її представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Коломийської міської ради Івано-Франківської області як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та зміну розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 01 травня 2023 року під головуванням судді Яремин М.П. у м. Коломия,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Коломийської міської ради Івано-Франківської області як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та зміну розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем у якому в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 .

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 16.10.2012 шлюб між сторонами розірвано, сина сторін ОСОБА_3 залишено проживати з матір`ю.

З того часу син перебуває на повному її утриманні, а відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина, не піклується про його духовний та фізичний розвиток, не спілкується з ним, не надає будь-якої матеріальної допомоги на його утримання, будь-якого контакту із закладом освіти він не підтримує, з вчителями не спілкується, батьківські збори та свята не відвідує.

У липні 2014 року вона зверталася до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 16.09.2014 в задоволені позову про позбавлення відповідача батьківських прав відмовлено та попереджено ОСОБА_2 про необхідність зміни його ставлення до виховання сина. Однак, відповідач жодним чином не змінив свого відношення до дитини, надалі не спілкується з ним та не бере участі у його вихованні.

Також, на утримання сина ОСОБА_3 згідно з рішенням Коломийського міськрайонного суду від 16.10.2012 стягнуто з відповідача на її користь аліменти в твердій грошовій сумі, а саме 400 грн щомісячно. Проте, відповідач рішення суду належним чином не виконує та згідно з розрахунком станом на 30.09.2022 має заборгованість по аліментах в розмірі 86 052 грн.

Зазначала, що відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не цікавиться життям останнього, не бере участі у додаткових витратах, які виникають. Їй важко самостійно утримувати сина, оскільки потреби останнього постійно зростають, збільшилися витрати на харчування та забезпечення речами першої необхідності. Крім того, її матеріальне становище значно погіршилося, оскільки вона не працює, так як перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку. Відповідач є працездатним, а отже спроможним сплачувати аліменти на утримання сина в більшому розмірі, ніж визначено попереднім рішенням суду. Також інфляційні процеси, які відбулися в державі за останній період, не дозволяють їй забезпечити належне матеріальне утримання дитини, а також її фізіологічний розвиток на визначену судом суму аліментів.

Посилаючись на обов`язок відповідача утримувати свою дитину до досягнення повноліття, а також, що він ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина, позивач просила позбавити відповідача батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 та збільшити розмір аліментів на утримання сина, який стягнутий судом з відповідача на її користь, до 2 500 грн щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 01 травня 2023 року позов задоволено частково.

Збільшено розмір стягуваних аліментів.

Вирішено стягувати із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання їхнього неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2 000 грн щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення ним повноліття. Вказана сума підлягає індексації відповідно до закону.

Виконавчий лист по справі № 0909/4690/2012, виданий Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області на виконання рішення цього суду від 16.10.2012 року, вирішено відкликати після набрання рішенням законної сили.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_2 судовий збір в сумі 992,40 грн на користь держави.

Вирішено стягнення аліментів розпочати з часу набрання чинності рішенням суду і проводити до досягнення дитиною повноліття.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду в частині вирішення позовних вимог про позбавлення батьківських прав.

Зазначає, що з часу розірвання шлюбу, зареєстрованого між сторонами, відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, пов`язаних із вихованням сина, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується з ним навіть в мінімальному обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, та не створює умов для отримання належної освіти, матеріально не забезпечує, будь-якого контакту із закладом освіти не підтримує, з вчителями не спілкується, батьківські збори та свята не відвідує.

Судом вже було відмовлено у задоволенні її позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 . При цьому, суд вирішив попередити його про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини. Однак, відповідач ніяким чином не змінив ставлення до сина, і надалі не спілкується з ним та не бере участі у його вихованні, самоусунувся від життя дитини.

Відповідач стверджує, що нею чиняться перешкоди щодо спілкування та участі у вихованні батьком свого сина. Проте, вона ніколи не чинила перешкод в спілкуванні батька з дитиною.

Також для врегулювання спору між сторонами відповідач мав змогу звернутися із заявою до органу опіки та піклування про встановлення графіка зустрічей з дитиною. Він не звертався до служби у справах дітей з відповідною заявою, що підтверджує той факт, що відповідач не мав на меті бачитися з своїм сином.

Посилання відповідача на те, що нею чиняться будь-які перешкоди у спілкуванні з сином не заслуговують уваги, оскільки будь-яких доказів на підтвердження даної обставини стороною відповідача не надано, питання щодо усунення перешкод у спілкуванні з сином ним не порушувалося.

Відповідач взагалі не цікавиться життям сина, не намагався зустрітися з дитиною, не провідував та не цікавиться станом здоров`я дитини. Він мав змогу брати участь у вихованні сина, цікавитися його успіхами у навчанні, відвідувати батьківські збори, проте нехтує своїми батьківськими обов`язками.

Той факт, що відповідач висловив бажання брати участь у вихованні дитини та подав відзив на позовну заяву не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Стороною відповідача не надано доказів, що б свідчили про дійсну зміну ставлення ОСОБА_2 до виконання батьківських обов`язків, що він вживав заходів щодо налагодження стосунків з дитиною, виявляв будь-яку турботу про сина, тощо.

Крім того, зазначає, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею.

Вказує, що виходячи із наявності обставин самоусунення відповідача від участі у вихованні дитини, застосування до нього попередження про необхідності зміни ставлення до виховання дитини, враховуючи якнайкращі інтереси дитини, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про не застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав.

Просить рішення суду скасувати в частині позбавлення батьківських прав та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про місце і час розгляду справи. Подав письмові пояснення на апеляційну скаргу та просив апеляційну скаргу відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник органу опіки і піклування виконкому Коломийської міської ради в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про місце і час розгляду справи.

Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з неявкою відповідача та представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не вбачає.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, ураховуючи таке.

Відповідно до ч.1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно даних свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 21.10.2008 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , про що складено відповідний актовий запис № 591, його батьками вказані сторони ( а.с. 12 ).

Згідно з рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16.10.2012 року (справа №0909/4557/2012) шлюб між сторонами розірвано, вказаного сина залишено проживати з позивачкою (а.с. 14).

Рішенням цього ж суду від 16.10.2012 року (справа № 0909/4690/2012) з відповідача на користь позивачки присуджено аліменти на утримання вказаної дитини в твердій грошовій сумі, в розмірі 400 грн. щомісячно, до досягнення цією дитиною повноліття (а.с. 15).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданого Верхньодніпровським відділом державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро), станом на 30.09.2022 розмір заборгованості ОСОБА_2 по аліментах становить 86 052,00 грн. (а.с. 20-23).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16.09.2014 (справа №346/4157/14-ц), яке набрало законної сили 27.09.2014, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовлено, попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити своє ставлення до виховання ОСОБА_3 (а.с. 16-17 ).

Відповідно до довідки № 39, виданої 08.09.2022 Коломийським ліцеєм № 8 Коломийської міської ради, ОСОБА_3 навчається у вказаному навчальному закладі в 8-А класі ( а.с. 18).

Згідно з даними характеристики, виданої за підписом директора вказаного навчального закладу та класного керівника, ОСОБА_3 завжди охайний, доглянутий, його мати приділяє належну увагу його вихованню, спілкується з педагогами, цікавиться шкільним життям та регулярно відвідує батьківські збори. Батько контакту із школою не підтримує, із вчителями не спілкується ( а.с. 19 ).

Постановою державного виконавця відділу ДВС Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області у ВП № НОМЕР_6 від 07.11.2012 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 0909/4690, виданого 29.10.2012 Коломийським міськрайонним судом, про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі 400 грн. (а.с. 75, 76).

Згідно даних свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 04.01.2013 року, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_5 , що стверджується про що складено відповідний актовий запис № 3, його батьками вказані ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ( а.с. 70).

З даних свідоцтв про народження серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4 , виданих відповідно 01.09.2015 та 01.09.2020 убачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_8 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 - ОСОБА_9 , що стверджується виконавчим комітетом Верхівцівської міської ради Верхньодніпровського району Дніпровської області, про що складено відповідні актові записи № 87 та № 40, їхні батьками вказані ОСОБА_10 та ОСОБА_7 ( а.с. 68, 69 ).

Відповідно до акту № 10, виданого 18.01.2023 депутатом Верхівцевої міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично з 2014 року проживає в АДРЕСА_2 ( а.с. 71 ).

Відповідно до довідки № 75 від 16.01.2023 року про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ( а.с. 72 ).

Згідно з наданими відповідачем характеристиками ОСОБА_8 та ОСОБА_5 є учнями Верхівцевського ліцю № 1 Верхівцевської міської ради (а.с. 73, 74).

Відповідно до даних довідки про доходи № 67, виданої 12.01.2023 року структурним підрозділом «Верхівцевий рейкозварювальний поїзд» філії «Центр з будівництва та ремонту колії» Акціонерного товариства «Українська залізниця», загальна сума доходу ОСОБА_2 за період січня 2022 року по грудень 2022 року становила 187 040, 98 грн. (а.с. 77-78).

Даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , виданого 27.09.2022, стверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_9 народився ОСОБА_13 , що про що складено відповідний актовий запис № 702, його батьками вказані ОСОБА_14 та ОСОБА_1 ( а.с. 101).

Рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради від 05.12.2022 № 494 затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 43).

У висновку вказано, що ОСОБА_2 до дитини не навідується, не проявляє жодного батьківського інтересу та турботи, не цікавиться його здоров`ям, успіхами у навчанні, морально та матеріально не підтримує та свідомо не бажає брати участь у вихованні сина. Також зазначено, що в ОСОБА_2 наявна заборгованість по сплаті аліментів на утримання сина (а.с. 44-45).

Згідно з актом обстеження умов проживання за місцем проживання позивача в АДРЕСА_3 , складеного комісією у складі головних спеціалістів сектору служби у справах дітей ОСОБА_19 та ОСОБА_15 , за вказаною адресою проживають ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , позивач, ОСОБА_14 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_11 ( а.с. 46).

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Виходячи з тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України суд дійшов висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом, зокрема і у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року в справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що «звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на від 03 грудня 1986 року)».

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, належних та допустимих доказів на підтвердження винної поведінки батька та свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, при розгляді справи не здобуто. При цьому, судом першої інстанції враховано, що батько неповнолітньої дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, а також практику Верховного Суду, згідно якої наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав.

Судом першої інстанції встановлено відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, віддаленість його фактичного місця проживання від місця проживання дитини, а також, що батько дитини заперечує щодо позбавлення батьківських прав.

Також у цій справі відсутні дані про наявність виключних обставин, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, а останнє суперечитиме інтересам дитини. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатися виправданим лише за виняткових обставин.

При цьому, суд першої інстанції правильно вважав, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затверджений рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради від 05.12.2022 № 494, недостатньо обґрунтований, оскільки в такому відсутні дані щодо позиції відповідача чи інформації про його запрошення на засідання комісії з питань захисту прав дитини, а лише міститься загальне посилання на норми законодавства, наявність заборгованості по аліментах та на твердження позивача, що відповідач свідомо не бажає брати участь у вихованні сина, що може суперечити інтересам неповнолітньої дитини.

Відповідно до ч. 1, 2 та 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховує норми Конвенції про права дитини, частини сьому, восьму статті 7 СК України, відповідно до яких при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суди повинні виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Суд першої інстанції, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. З такими висновками погоджується і колегія суддів апеляційного суду та вважає їх правильними.

Матеріали справи не містять доказів, які вказують на наявність виняткового випадку для позбавлення батьківських прав, яке є крайнім заходом вирішення сімейних питань, а також достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. При цьому, судом враховано інтереси дитини, які полягають в забезпеченні її права на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості.

Не заслуговують на увагу і не є підставою для скасування оскаржуваного рішення в частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав доводи апеляційної скарги, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, пов`язаних із вихованням сина, оскільки такі не підтверджені належними та допустимими доказами.

Посилання апелянтки на те, що судом вже було відмовлено у задоволенні її позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та суд вирішив попередити його про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки матеріалами справи не доводиться наявність виключних обставин, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав.

Доводам ОСОБА_1 , що відповідач мав змогу брати участь у вихованні сина, цікавитися його успіхами у навчанні, відвідувати батьківські збори, проте нехтує своїми батьківськими обов`язками, а також, що висловлення ним бажання брати участь у вихованні дитини та подання відзиву на позовну заяву не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про позбавлення батьківських прав та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд дійшов переконання, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Апелянтом рішення суду в іншій частині не оскаржено і підстав для його скасування апеляційним судом не встановлено.

Апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості в оскаржуваній частині. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у ній, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянтку.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 01 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 серпня 2023 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.М. Луганська

О.В. Пнівчук