ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2584/23 Справа № 211/7144/19 Суддя у 1-й інстанції - Середня Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Тимченко О. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2023 року м.Кривий Ріг

справа № 211/7144/19

провадження № 22-ц/803/2584/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,

суддів: Мірути О.А., Хейло Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Тимофєєвої В.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривому Розі Дніпропетровської області цивільну справу № 211/7144/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, розподіл майна, що є об`єктом спільної сумісної власності та стягнення частини вартості майна,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,

на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 листопада 2022 року (суддя Середня Н.Г.), ухваленого в приміщенні Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області,повне судове рішення складено 02 грудня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що починаючи з 2006 року проживала однією сім`єю у фактичних шлюбних стосунках без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 : спочатку по АДРЕСА_1 , а потім у житловому будинку АДРЕСА_2 , який вони разом з розташованою за цією ж адресою земельною ділянкою, придбали на спільні кошти та який на підставі договору купівлі-продажу належить відповідачу. За період проживання у будинку з 2012 року по 2019 рік ними спільно з відповідачем було зроблено поліпшення вказаного житлового будинку. 29 серпня 2015 року між ними було укладено шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син. У січні-лютому 2019 року, вже перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, ними було придбано автомобіль марки «Volkswagen Passat» державний номерний знак НОМЕР_1 vin-код НОМЕР_2 . Наразі шлюбні стосунки між нею з відповідачем припинено. Тому враховуючи факт спільного проживання однією сім`єю у фактичних шлюбних стосунках без реєстрації шлюбу з відповідачем та придбання за спільні кошти будинку та автомобіля, просила суд встановити факт їх спільного проживання як чоловіка та жінки у період з січня 2006 року по 01 жовтня 2019 року включно, визнавши за нею право власності на частину будинку АДРЕСА_2 та земельної ділянки площею 0,0586 га за вказаною адресою та частину автомобіля марки «Volkswagen Passat» , стягнувши з відповідача половину вартості майна.

В ході розгляду справи позивач вимоги уточнив, в редакції уточненого позову від 24 червня 2020 року у зв`язку з проведенням експертизи по визначенню ринкової вартості придбаного в період шлюбу автомобіля, просила суд крім зазначеного, стягнути з відповідача частину автомобіля марки «Volkswagen Passat» у сумі 71 874,30 грн, виходячи із встановлення експертом ринкової вартості автомобіля у сумі 143 748,61 грн. При цьому в уточненому позову зазначено, що належний їй з відповідачем автомобіль станом на 20.02.2020 року зареєстровано вже за іншою особою на підставі договору купівлі-продажу від 19.02.2020 року, тобто ОСОБА_2 , не вирішуючи питання щодо поділу спільного сумісного майна подружжя у судовому порядку, самовільно, без її згоди, продав автомобіль та обернув грошові кошти від продажу на свою користь.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: встановлено факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 21 травня 2008 року по 28 серпня 2015 року. В порядку розподілу майна, що належить на праві спільної сумісної власності, визнано за ОСОБА_1 право власності на частину домоволодіння, що в цілому складається з житлового будинку (глиноб. обкл. цеглою) А-1, загальною площею 56,9 кв.м, житловою площею 33,4 кв.м, літня кухня (глиноб. обкл. цеглою) Б, вбиральня (дощ.) В, огорожа І, замощення ІІ, колодязь І, ворота 2, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 ; частину земельної ділянки загальною площею 0,0586 га, кадастровий номер :03:045:0015, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; частину автомобіля марки «Volkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_1 vin-код НОМЕР_2 , стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину вартості автомобіля у сумі 71 874,30 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат, понесених по сплаті судового збору в сумі 2 547,75 грн та витрат на проведення експертизи в сумі 2 000,00 грн.

Суд першої інстанції, враховуючи пояснення сторін, пояснення свідка, обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 , зазначені в рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 квітня 2008 року, вважав встановленим факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 21 травня 2008 року (з урахуванням дати розірвання шлюбів сторін) до 28 серпня 2015 року (з урахуванням дати укладення шлюбу між сторонами). Визнаючи за ОСОБА_1 право власності на спірного будинку, земельної ділянки та автомобілю, суд виходив з презумпції спільності права власності на майно, яке набуте за час сумісного проживання. Крім того, під час розгляду справи відповідач не довів суду, що відчуження спільного автомобіля було здійснено за згодою позивача, зокрема за наявності її письмової згоди, а кошти від його реалізації були використані на потреби сім`ї. А тому права позивача підлягають судовому захисту шляхом стягнення з відчужувача належної їй частки від вартості цього автомобіля.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду, ОСОБА_2 посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 .

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що в період з народження спільної дитини та до 2013 року вони з позивачем проживали окремо. Він допомагав їй та дитині матеріально, але у них було різне життя, оскільки він був одружений. Спірний будинок він купив 01 червня 2012 року за власні кошти, в якому він жив самостійно. Також вказує, що висновок експерта, на який посилається позивач, не може відповідати дійсності, оскільки експерт, не оглянувши автомобіль, зазначив його вартість, виходячи з середньої ринкової вартості автомобіля, не врахувавши його пошкодження після дорожньо-транспортної пригоди. Крім того, на думку скаржника, при поділі майна сторін, суд повинен врахувати залишення проживання дитини з ним, та той факт, що син ОСОБА_3 знаходиться на його повному утриманні.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29 серпня 2015 року, від якого мають неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Попередній шлюб позивача розірвано 29 травня 2007 року, попередній шлюб відповідача розірвано 20 травня 2008 року.

Так, відповідачем визнано в судовому засіданні факт проживання його з позивачкою з 2008 року, після народження їх спільної дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а з 2006 року вони лише зустрічалися, він для позивача винаймав житло, підтримував фінансово, однак в цей час проживав з першою дружиною та донькою.

Відповідно до рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.04.2008 року, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, вказавши, що шлюбні відносини з ОСОБА_5 припинені у серпні 2006 року, донька ОСОБА_6 проживає з матір`ю.

На підставі договору купівлі-продажу від 01 червня 2012 року ОСОБА_2 придбано житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0586 га за адресою: АДРЕСА_3 .

Автомобіль Volkswagen Passat державний номерний знак НОМЕР_1 , 2000 року випуску, зареєстровано 20.02.2019 року за ОСОБА_2 .

Згідно з висновком експерта № 62/20 по визначенню ринкової вартості автомобіля Volkswagen Passat, державний номерний знак НОМЕР_1 , середня ринкова вартість вказаного автомобіля на момент проведення експертизи становить 143 748,61 грн.

У відповідь на виконання ухвали суду першої інстанції, Територіальний сервісний центр № 1243 РСЦ МВС в Дніпропетровській області від 21.02.2020 року повідомив, що згідно з Єдиним державним реєстром транспортних засобів станом на 20 лютого 2020 року автомобіль Volkswagen Passat державний номерний знак НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1896 см.куб., колір білий, кузов НОМЕР_2 зареєстрований за ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 19.02.2020 року ФОП ОСОБА_8

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції врахував пояснення сторін, показання свідка, обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 , зазначені в рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 квітня 2008 року, вважав встановленим факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 21 травня 2008 року (з урахуванням дати розірвання шлюбів сторін) до 28 серпня 2015 року (з урахуванням дати укладення шлюбу між сторонами). Визнаючи за ОСОБА_1 право власності на спірного будинку, земельної ділянки та автомобілю, суд виходив з презумпції спільності права власності на майно, яке набуте за час сумісного проживання. Крім того, під час розгляду справи відповідач не довів суду, що відчуження спільного автомобіля було здійснено за згодою позивача, зокрема за наявності її письмової згоди, а кошти від його реалізації були використані на потреби сім`ї. А тому права позивача підлягають судовому захисту шляхом стягнення з відчужувача належної їй частки від вартості цього автомобіля.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними та такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що,здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Так, відповідно до статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно із частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Зазначені висновки є сталими в судовій практиці та підтверджується позицією, викладеною, зокрема, в Постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №643/6799/17 та Постанові Верховного Суду від 03.11.2020 року у справі № 369/7524/19.

Касаційний цивільний суд в своїй постанові від 08.12.2021 року у справі № 531/295/19 дійшов висновку, що для встановлення спільного проживання однією сім`ю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16 (провадження №61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі №522/25049/16-ц (провадження №61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц (провадження №61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц (провадження №61-42601св18).

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці (постанова Верховного Суду у справі № 587/302/16).

За змістом статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Слід зауважити, що при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Так, під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідач визнав факт проживання з позивачем з 2008 року після народження їх спільної дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, факт сумісного проживання сторін також підтверджується паспортними даними ОСОБА_1 , в яких місцем реєстрації позивача у справі зазначено АДРЕСА_3 , тобто в спірному будинку.

Також, після придбання будинку та земельної ділянки ОСОБА_2 01 червня 2012 року склав заповіт на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача стосовно того, що в період з народження дитини та до 2013 року вони з позивачем проживали окремо, а він в зазначеному домоволодінні жив самостійно, спростовуються матеріалами справи. Крім того, такі доводи суперечать його поясненням, які він надавав в судовому засіданні під час розгляду справи в суді першої інстанції, а тому апеляційний суд не приймає їх до уваги.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність позивачем факту спільного проживання сторін у справі однією родиною без реєстрації шлюбу в період з 21 травня 2008 року по 28 серпня 2015 року.

Стосовно оскарження відповідачем рішення в частині визнання за позивачем права на частину будинку, земельної ділянки та автомобіля, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази того, що сторони не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Такий же висновок зроблено у Постанові Верховного Суду від 25.01.2018 року у справі №337-5266/15-ц.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом, законною підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, а законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

За частиною 1 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина четверта статті 71 СК України). Крім того, в процесі поділу майна суд може одночасно застосовувати не один спосіб, а їх поєднання.

Системне тлумачення положень статей 69, 70, 71 СК України дає підстави застосовувати такий спосіб поділу майна, як поділ речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні.

Враховуючи вищезазначене, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов обґрунтованих висновків про визнання спірного нерухомого та рухомого майна спільним майном.

Так, ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження його позиції щодо неналежності спірних житлового будинку і земельної ділянки до спільного майна сторін.

Судом першої інстанції також враховано, що автомобіль був придбаний в період перебування сторін у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, в якому датою першої реєстрації зазначено 20 лютого 2019 року.

Згідно з повідомленням Територіального сервісного центру № 1243 РСЦ МВС в Дніпропетровській області від 21 лютого 2020 року, станом на 20 лютого 2020 року автомобіль Volkswagen Passat, державний номерний знак НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1896 см куб., колір білий, кузов НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 19 лютого 2020 року.

Колегія суддів виходить з того, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції, врахувавши, що спірний автомобіль був відчужений відповідачем без згоди позивача, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 має право на грошову компенсацію вартості своєї частки у праві спільної сумісної власності.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зроблено висновок, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією реалізації права на справедливу сатисфакцію особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

На підтвердження вартості спірного транспортного засобу у справі було проведено судову автотоварознавчу експертизу, відповідно до висновку якої середня ринкова вартість автомобіля Volkswagen Passat 1.9 TDi, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 , на момент проведення експертизи, становить 143 748,61 грн.

Суд першої інстанції обґрунтовано прийняв вищезазначений висновок експерта в якості належного та допустимого доказу. При цьому, доводи апеляційної скарги щодо незгоди з встановленою експертом ринковою вартістю автомобіля є неприйнятними, оскільки відповідач, ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції не надав докази іншої вартості автомобіля, ніж ту, яку встановив суд за результатами проведеної судової експертизи.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка зазначена в постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20.

Отже, суд першої інстанції, належним чином, оцінивши всі докази в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половини вартості транспортного засобу в порядку поділу майна подружжя в сумі 71 874,30 грн.

Апеляційний суд також вважає, що підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя, відсутні з наступних підстав.

За частинами 2, 3 статті СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

В постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 344/5539/17 (провадження № 61-12286св20) зазначено, що «статтею 70 СК України передбачено два випадки, коли суд має право відступити від принципу рівності часток подружжя у праві спільної власності. По-перше, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. По-друге, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Крім цього, згідно із Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII, частину другу статті 70 СК України викладено із такими доповненнями: «при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї».

Відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці третьому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

Аналізуючи наведені норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріального забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено».

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 456/828/17 (провадження № 61-252св17).

Проте, у справі, яка переглядається, відповідачем не надано доказів на підтвердження наявності у позивача заборгованості зі сплати аліментів, так само не надано доказів й на підтвердження того, що призначений розмір аліментів є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку, а також лікування дитини. В свою чергу, факт проживання дитини з відповідачем не є безумовною підставою для зміни часток сторін.

Таким чином, судом першої інстанції було враховано обсяг спільно нажитого майна та принцип рівності часток, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції по суті позовних вимог.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: О.А. Мірута

Я.В. Хейло

Повний текст постанови складено 12 квітня 2023 року.

Головуючий О.О. Тимченко