Номер провадження: 22-ц/813/4624/23
Справа № 495/538/21
Головуючий у першій інстанції Мишко В.В.
Доповідач Воронцова Л. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Воронцової Л.П. (суддя-доповідач),

суддів: Базіль Л.В.,

Ігнатенко П.Я.,

за участю секретаря Кузьміч Г.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Прищепа Олександр Анатолійович, на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 грудня 2022 року в справі за скаргою адвоката Прищепи Олександра Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на дії начальника Білгород-Дністровського ВДВС у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління МЮ (м.Одеса) Федорчука Сергія Георгійовича за участю боржника ДП «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» про визнання протиправною бездіяльність керівника ВДВС та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив

У грудні 2022 року адвокат Прищепа О. А., який діє від імені ОСОБА_1 , звернувся до суду з вищезазначеною скаргою, просив:

- визнати неправомірною бездіяльність начальника Білгород-Дністровського ВДВС у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління МЮ (м.Одеса) Федорчука Сергія Георгійовича, що полягає у не вчиненні дій, спрямованих на направлення до Головного Управління Державного Казначейства України в Одеській області документів та відомостей, що необхідні для перерахування ОСОБА_1 коштів у розмірі 104739,43 грн. згідно судового наказу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.02.2021 року та ухвали від 18.03.2021 року по справі № 495/538/21 (ВП 64954106), згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України;

- зобов`язати начальника Білгород-Дністровського ВДВС у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління МЮ (м.Одеса) Федорчука Сергія Георгійовича вчинити дії, спрямовані на направлення до Головного Управління Державного Казначейства України в Одеській областідокументів та відомостей, що необхідні для перерахування ОСОБА_1 коштів у розмірі 104739,43 грн. згідно судового наказу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.02.2021 року та ухвали від 18.03.2021 року по справі № 495/538/21 (ВП 64954106), згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

В обґрунтування скарги адвокат зазначив, що згідно судового наказу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.02.2021 року та ухвали від 18.03.2021 року з ДП «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» на користь ОСОБА_1 було стягнуто суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 104 739,43 грн.

Судовий наказ знаходиться на примусовому виконанні у Білгород-Дністровському ВДВС ПМУМЮ (м. Одеса) (постанова про відкриття ВП від 24.02.2021 року) понад шість місяців перебуває на стадії зупинення (постанова про зупинення виконавчих дій від 24.03.2021 року) на підставі того, що ДП «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» включено до переліку об`єктів приватизації.

08 грудня 2022 року стягувач звернувся до начальника Білгород-Дністровського ВДВС у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління МЮ (м.Одеса) Федорчука С.Г. із заявою з проханням подати до ГУ Державного казначейства відомості, необхідні для перерахування йому коштів у розмірі 104 739,43 грн. по ВП 64954106, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

На вищезазначену заяву стягувач отримав від начальника ВДВС у Білгород-Дністровському районі Одеської області лист-відповідь №56053/21.3-15 від 12.12.2022 року, у якому вказано про відсутність підстав для задоволення вимог вказаних у заяві стягувача.

За твердженням скаржника є неправомірною бездіяльність начальника Білгород-Дністровського ВДВС у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління МЮ (м.Одеса), що полягає у не вчиненні дій, спрямованих на направлення до ГУ Державного Казначейства документів та відомостей, що необхідні для перерахування ОСОБА_1 коштів у розмірі 104 739,43 грн. згідно судового наказу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.02.2021 року та ухвали від 18.03.2021 року по справі № 495/538/21 (ВП 64954106), згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Вказує на те, що виконавче провадження № 64954106 по примусовому виконанню судового наказу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.02.2021 року та ухвали від 18.03.2021 року відкрито 24.03.2021 року, отже шестимісячний строк сплинув 24.09.2021 року.

Зазначає, що факт невиконання рішення суду протягом шестимісячного строку з дня винесення постанови про відкриття ВП є самостійною і безумовною підставою для переходу до процедури виконання рішення за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішення суду, в матеріалах справи та ВП відсутні докази здійснення органом ДВС дії відповідно до приписів ст. 4 ЗУ Про гарантії держави щодо виконання судових рішень, дані обставини і стали підставою для звернення скаржника з відповідною скаргою.

Ухвалою суду від 23 грудня 2022 року у задоволенні скарги адвоката Прищепи О. А., який діє від імені ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Прищепа О.А., подав апеляційну скаргу у якій просив скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою просив задовольнити його скаргу у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що:

- суд безпідставно не врахував, що обставини, передбачені частинами 2 та 3 статті 4 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», є окремими та самостійними підставами для переходу до процедури виконання рішення за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, тобто, лише по факту спливу шестимісячного строку з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (постанова Верховного Суду у справі N 905/3773/14-908/5138/14);

- в силу ч.1 ст. 4 ЗУ«Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», його норми є спеціальними по відношенню до положень ЗУ «Про виконавче провадження», отже підлягають пріоритетному застосуванню (Верховного Суду у справі N 908/2671/13);

- у даному випадку, жодних обставин переривання/призупинення перебігу вказаного строку не передбачено, а висновки суду першої інстанції про можливість встановлення інших додаткових умов шляхом інтерпретації інших загальних норм законодавства є безпідставними, й такими, що в порушення умов ст.1 Першого протоколу передбачали би непропорційне втручання в право «мирного володіння» стягувача не на підставі прямого припису закону, що відповідало б легітимній меті (суспільному інтересу);

- покладання можливості стягувача домогтися виконання судового рішення про стягнення коштів з державного підприємства в залежність від обов`язковості наявності підстав для повернення виконавчого документа згідно п.п.2-4, 9 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» суперечить ч.2 ст.4 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яке не обмежується приписами ч.3 ст.4 цього Закону, а забезпечується процедурною регламентацією здійснення;

- встановлення державним виконавцем факту неможливості виконання рішення в порядку ЗУ «Про виконавче провадження» через зупинення ВП у відповідності до вимог п. 12 ч.1 ст. 34 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме включення боржника до переліку об`єктів малої або великої приватизації і сплив шестимісячного строку з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження є підставою для переходу до процедури виконання рішення за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішення суду.

Відзив на апеляційну скаргу іншими учасниками не надано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення.

В судове засідання апеляційної інстанції представник ВДВС не з`явився, про дату і час, місце розгляду справи був належним чином повідомлений, тому апеляційний суд вважає можливим справу розглядати у його відсутності, в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Прищепи О.А., який діє від імені ОСОБА_1 , перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах, визначених ст 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вище вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 суд мотивував своє рішення тим, що посилання скаржника на визнання неправомірною бездіяльність начальника Білгород-Дністровського ВДВС у Білгород-Дністровському районі Одеської області ПМУМЮ (м. Одеса), що полягає у невчиненні дій спрямованих на направлення до Головного Управління ДКУ в Одеській області документів та відомостей, що необхідні для перерахування ОСОБА_1 коштів у розмірі 104 739,43 грн., згідно судового наказу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.02.2021 року та ухвали від 18.03.2021 року по справі № 495/538/21 (ВП № 64954106), згідно з переліком затвердженим КМУ є необґрунтованим, оскільки з моменту зупинення виконавчого провадження № 64954106, а саме з 24.03.2021 року виконавчі дії щодо примусового стягнення за виконавчим провадженням не проводяться, тому будь-які строки зазначені скаржником у скарзі не порушені.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно Додатку 2 до Наказу Фонду державного майна України від 06.01.2021 № 5 "Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації в 2021 році", що находиться у загальному доступі на сайті Фонду державного майна України (https://www.spfu.gov.ua/ua/documents/5041.html), єдиний майновий комплекс державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» включено до переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації в 2021 році. У подальшому 01.06.2021 року наказом № 943, 03.02.2022 року наказом №157, 30.06.2022 року наказом №681 у перелік єдиних майнових комплексів державних підприємств і їх структурних підрозділів і їх структурних підрозділів, у тому числі тих, що передані в оренду вносились зміни, однак державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» не було виключено з Переліку.

Судовим наказом № 495/538/21, виданим 03.02.2021 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області стягнуто з Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» на користь ОСОБА_1 нараховану за лютий-грудень 2020 року, але не виплачену заробітну плату у сумі 104 739,43 грн.

Згідно Додатку 2 до Наказу Фонду державного майна України від 04.01.2022 № 1 "Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації в 2022 році", що находиться у загальному доступі на сайті Фонду державного майна України (https://www.spfu.gov.ua/ua/documents/5329.html), єдиний майновий комплекс державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» включено до переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації в 2022 році.

24.03.2021 року старшим державним виконавцем Березнюк А.В. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 64954106 за судовим наказом Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області № 495/538/21 .

Поставною старшого державного виконавця Березнюк А.В. від 24.03.2021 року виконавче провадження № 64954106 було приєднано до зведеного виконавчого провадження № 60451723, яке перебуває на виконанні у Відділі.

Поставною старшого державного виконавця Березнюк А.В. від 24.03.2021 року виконавче провадження № 64954106 зупинено у відповідності до вимог п. 12 ч. 1 ст. 34 Закону, оскільки боржник - Державне підприємство «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» включено до переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 29 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 18 ЗУ "Про виконавче провадження" (далі - Закон N 1404-VIII) виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону N 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі включення державних підприємств або пакетів акцій (часток) господарських товариств до переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації (пункт 12 частини першої статті 34 Закону N 1404-VIII).

Згідно із частиною другою статті 34 Закону N 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня, коли йому стало відомо про обставини, зазначені в частині першій цієї статті, а з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, - у день надіслання виконавчого документа до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, зупиняє вчинення виконавчих дій, про що виносить відповідну постанову.

Відповідно до частини п`ятої статті 35 Закону N 1404-VIII після усунення обставин, що стали підставою для зупинення вчинення виконавчих дій, виконавець не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли йому стало про це відомо, зобов`язаний продовжити примусове виконання рішення у порядку, встановленому цим Законом, про що виносить відповідну постанову.

Наказом Фонду державного майна від 06.01.2021 № 5 "Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації в 2021 році" Державне підприємство «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» () включено до переліків об`єктів малої приватизації.

Правові, економічні та організаційні основи приватизації державного і комунального майна та майна регулює Закон України від 18 січня 2018 року N 2269-VIII "Про приватизацію державного і комунального майна" (далі - Закон N 2269-VIII).

Порядок приватизації державного і комунального майна передбачає, зокрема: формування та затвердження переліків об`єктів, що підлягають приватизації; опублікування переліку об`єктів, що підлягають приватизації, в офіційних друкованих виданнях державних органів приватизації, на офіційному веб-сайті ФДМ України, на офіційних сайтах місцевих рад та в електронній торговій системі; прийняття рішення про приватизацію; прийняття місцевою радою рішення про приватизацію об`єкта комунальної власності; опублікування інформації про прийняття рішення про приватизацію об`єкта та у випадках, передбачених цим Законом, інформації про вивчення попиту для визначення стартової ціни; проведення інвентаризації та оцінки відповідно до законодавства; проведення у випадках, передбачених законом, аудиту, екологічного аудиту об`єкта приватизації; перетворення державного або комунального підприємства в господарське товариство у процесі приватизації у випадках, передбачених цим Законом; затвердження плану розміщення акцій акціонерних товариств, створених у процесі приватизації, у випадках, передбачених цим Законом, та його виконання; затвердження у випадках, передбачених цим Законом, умов продажу об`єктів приватизації, розроблених аукціонною комісією; опублікування інформації про умови продажу, в тому числі стартову ціну об`єкта приватизації; проведення аукціону, укладення договору купівлі-продажу; укладення договору купівлі-продажу в разі приватизації об`єкта шляхом викупу; опублікування інформації про результати приватизації; прийняття рішення про завершення приватизації (частина перша статті 10 Закону N 2269-VIII).

Приватизація об`єкта вважається завершеною з моменту його продажу та переходу до покупця права власності або завершення розміщення всіх акцій, передбачених до продажу планом розміщення акцій, і оформлюється наказом відповідного органу приватизації (частина друга цієї ж статті Закону N 2269-VIII).

Перелік об`єктів великої приватизації державної власності, що підлягають приватизації, затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням Фонду державного майна України. (частина друга статті 11 Закону N 2269-VIII).

ЗУ "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (далі - Закон N 4901-VI) встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" та особливості їх виконання (частина перша статті 1 цього Закону), саме цим Законом затверджено порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою.

Частиною першою статті 4 Закону N 4901-VI визначено, що виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону N 4901-VI у разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

За приписами частини третьої статті 4 Закону N 4901-VI протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2-4, 9 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 37 Закону N 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, адвокат Прищепа О.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 , скаржиться на тривале (понад шість місяців) невиконання судового наказу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.02.2021 року та ухвали від 18.03.2021 року про стягнення з ДП «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» на користь ОСОБА_1 суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 104739,43 грн. та вважає, що означені судові рішення слід виконати на підставі приписів статті 4 Закону N 4901-VI.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, дійшов висновку про те, що дії органу ДВС щодо незастосування приписів статті 4 Закону N 4901-VI під час виконання рішення суду про стягнення коштів із ДП «Білгород-Дністровський морський торговельний порт», не можуть вважатися неправомірними, оскільки невиконання рішення суду пов`язане із включенням боржника до переліку підприємств, що підлягають приватизації та зупиненням у зв`язку з цим (пункт 12 частини першої статті 34 Закону N 1404-VIII) виконавчих дій у такому виконавчому провадженні. В той же час у зупиненому виконавчому провадженні виконавчі дії не вчиняються.

Згідно із доводами апеляційної скарги в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції застосував статтю 4 Закону N 4901-VI без урахування висновку, викладеного у постановах Верховного Суду у справах N 905/3773/14-908/5138/14, N 908/2671/13.

Надаючи оцінку вказаним доводам скаржника, апеляційний суд звертає увагу на те, що 07 грудня 2022 року Велика Палата Верховного Суду у справі N 908/1525/16 зазначила, що існує виключна правова проблема щодо забезпечення ефективності судового захисту прав стягувачів у правовідносинах із державними підприємствами, які тривалий час не виконують рішень судів про стягнення коштів у добровільному порядку та включені до переліку об`єктів малої або великої приватизації. Це зумовлює зупинення вчинення виконавчих дій щодо таких боржників на підставі пункту 12 частини першої статті 34 Закону N 1404-VIII та унеможливлює виконання судових рішень про стягнення коштів із цієї категорії боржників за рахунок бюджету в порядку статті 4 Закону N 4901-VI.

У справі N 908/1525/16 Велика Палата Верховного Суду залишила без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими позивачу відмовлено у задоволенні скарги на бездіяльність органу ДВС, яка полягає у невиконанні рішення суду в порядку, визначеному статтею 4 Закону N 4901-VI з підстав включення боржника до переліку об`єктів, що підлягають приватизації. Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи касаційну скаргу позивача, виснувала, що приписи Закону N 4901-VI до спірних правовідносин не є застосовними. Змінила мотиви судів першої й апеляційної інстанцій та зробила висновок про відсутність порушення права скаржника на мирне володіння майном (грошима), гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій, зокрема, у разі включення державних підприємств або пакетів акцій (часток) господарських товариств до переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації (пункт 12 частини першої статті 34 Закону N 1404-VIII), та з оглядну на встановлення факту включення відповідача до переліку об`єктів малої приватизації дійшла висновку, що державний виконавець мав підстави для зупинення виконавчого провадження з виконання судового рішення, ухваленого на користь позивача.

Надаючи відповідь на запитання чи застосовні гарантії щодо виконання судових рішень, передбачені Законом N 4901-VI, до державних підприємств, які включені до переліку об`єктів, що підлягають приватизації Велика Палата Верховного Суду зазначила наступне.

Закон N 4901-VI було прийнято 05 червня 2012 року, зокрема, з метою надання державних гарантій щодо виконання зобов`язань перед кредиторами державних підприємств, які не підлягали приватизації.

Так, частиною другою статті 4 Закону N 4901-VI передбачалося, що у разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Отже, метою законодавця було забезпечити додаткову (субсидіарну) відповідальність держави за виконання судових рішень щодо державних підприємств, які не можуть відповідати за своїми зобов`язаннями власним майном, оскільки відчуження такого майна взагалі заборонено державою. Якби метою такої законодавчої гарантії щодо виконання судових рішень про стягнення боргу з державних підприємств було прискорення їх виконання до шести місяців з часу відкриття виконавчого провадження, то держава тим самим порушила би принцип рівності суб`єктів господарювання, створивши переваги для задоволення у виконавчому провадженні всіх вимог до державних підприємств за рахунок державного бюджету. Такої мети прийняття закону парламент не задекларував, оскільки вона порушувала б конституційні засади рівності суб`єктів підприємницької діяльності.

З огляду на мету прийняття Закону N 4901-VI, визначену пояснювальною запискою, щодо забезпечення державних гарантій для підприємств, які не підлягають приватизації, та обмеження такої гарантії щодо юридичних осіб, примусова реалізація майна яких допускається у статті 2 цього Закону, Велика Палата Верховного Суду вважає, що обсяг державної гарантії щодо виконання судових рішень за Законом N 4901-VI не може виходити за межі тих державних підприємств (юридичних осіб), майно яких не підлягає приватизації. Державне підприємство є юридичною особою та повинно нести відповідальність за своїми зобов`язаннями належним йому майном відповідно до загальних положень статті 96 ЦК України. За відсутності законодавчих обмежень щодо відчуження майна державного підприємства держава як його засновник не може відповідати за боргами створеної нею юридичної особи. Протилежний підхід створював би привілеї для діяльності такого суб`єкта господарювання всупереч загальним положенням цивільного та господарського законодавства. Крім того, можливість задовольнити свої вимоги за рахунок держави створює для кредитора державного підприємства переваги у черговості задоволення вимог, яка визначена імперативно законами для процедур зведеного виконавчого провадження чи провадження у справі про банкрутство. Оскільки метою законодавця при прийнятті Закону N 4901-VI не могло бути створення переваг для окремих суб`єктів господарювання, то немає підстав і для того, аби такі переваги для кредитора державного підприємства, яке підлягає приватизації, створював суд.

У випадку включення підприємства до переліку об`єктів, що підлягають приватизації, на таку юридичну особу (державне підприємство) не поширюються гарантії виконання державою судового рішення згідно з частиною другою статті 4 Закону N 4901-VI. Кредитор вправі задовольнити свої вимоги за рахунок активів боржника у виконавчому провадженні з урахуванням особливостей приватизації такого підприємства.

Порушення державою обов`язку забезпечити виконання чинного судового рішення у розумний строк не є підставою для покладення на неї боргу, яке за цим рішенням учасник цивільного обороту має сплатити кредиторові. Останній може претендувати на отримання від держави компенсації за неналежне виконання нею позитивного матеріального обов`язку з виконання чинного рішення суду.

Тож, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зупинення вчинення виконавчих дій на час приватизації боржника є обмеженням, передбаченим законом, з метою забезпечення суспільного інтересу у контролі за реалізацією певного державного майна у складі єдиного майнового комплексу суб`єкта господарювання задля прискорення його господарської діяльності під управлінням ефективного приватного власника. Така мета досягається, зокрема, через зупинення виконавчого провадження про стягнення коштів із боржника, який включений до переліку підприємств, що підлягають приватизації.

З оскаржуваної ухвали суду першої інстанції вбачається, що обставина включення боржника до переліку об`єктів великої приватизації є встановленою і не спростовується сторонами.

Державний виконавець прийняв постанову про зупинення вчинення виконавчих дій у спірному ВП № 64954106 на підставі пункту 12 частини першої статті 34 Закону N 1404-VIII у зв`язку з тим, що боржника - Державне підприємство «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» () включено до об`єктів малої приватизації.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі вірно застосував статтю 4 Закону N 4901-VI та пункт 12 частини першої статті 34 Закону N 1404-VIII та дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення скарги щодо бездіяльності відповідача, яка полягає в неподанні до Казначейства документів та відомостей, що необхідні для перерахування ОСОБА_1 коштів відповідно до наказу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.02.2021 року та ухвали від 18.03.2021 року.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у зв`язку із винесенням державним виконавцем постанови про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні на підставі пункту 12 частини першої статті 34 Закону N 1404-VIII у державного виконавця відсутні підстави для повернення виконавчого документа стягувачеві відповідно до пунктів 2 - 4, 9 частини першої статті 37 цього Закону. Отже, відсутні й підстави для звернення керівника органу ДВС до Казначейства для перерахування стягуваних коштів у порядку, визначеному частиною третьою статтею 4 Закону N 4901-VI.

Зауваження скаржника про те, що покладання можливості стягувача домогтися виконання судового рішення про стягнення коштів з державного підприємства в залежність від обов`язковості наявності підстав для повернення виконавчого документа згідно п.п.2-4, 9 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» суперечить ч.2 ст.4 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» ґрунтуються на суб`єктивному та хибному тлумаченні норм діючого законодавства та спростовуються наведеним вище.

Апеляційний суд зазначає, що дискреція органу ДВС щодо можливості звернення до державного казначейства про виконання судового наказу у цій справі обмежена законодавчими положеннями про обов`язкове зупинення виконавчого провадження в силу прямої вказівки закону (пункту 12 частини першої статті 34 Закону N 1404-VIII) у зв`язку із включенням боржника до переліку об`єктів великої приватизації, що унеможливлює повернення виконавчого документа стягувачу виконавцем відповідно до пунктів 2- 4, 9 частини першої статті 37 Закону N 1404-VIII.

Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанцій про те, що відсутні умови та підстави, передбачені частинами 2, 3 статті 4 Закону N 4901-VI, для подання керівником відповідного органу державної виконавчої служби до Казначейства необхідних документів та відомостей для перерахування стягувачу коштів за судовим рішенням.

Окрім того, як констатувала Велика Палата Верховного Суду у рішенні у справі N 908/1525/16, за змістом статті 1 Закону N 1404-VIII державний виконавець має вчиняти виконавчі дії не лише з дотриманням цього Закону, але й інших законів, виконання яких є обов`язковим під час виконавчого провадження. Тому за наявності передбаченої Законом N 2269-VIII заборони вчинення виконавчих дій на час приватизації майна державного підприємства, мала виникнути певна затримка щодо виконання судового рішення на користь скаржника.

Апеляційний суд ураховує позицію Великої Палати (зазначену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі N 755/10947/17), що під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду та вважає за необхідне урахувати висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі N 908/1525/16.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції при вирішенні спору, за подібних цій справі спірних правовідносин, висновків Верховного Суду у справах N 905/3773/14-908/5138/14, N 908/2671/13, апеляційний суд зазначає таке.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). 3 міст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин i впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їx сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

Незважаючи на подібність норм правового регулювання у справах, які наводить скаржник у апеляційній скарзі, та у справі, яка розглядається, обставини кожної справи такої категорії є відмінними, оскільки викладені обставини стягнення боргу у вказаних справах стосуються дій та бездіяльності виконавців з інших підстав, аніж, викладених у цьому рішенні. Так у справі N 905/3773/14-908/5138/14 активи державного підприємства (боржника) знаходились на непідконтрольній Україні території, а у справах N 908/2671/13 відсутні законодавчі обмеження щодо виконання судових рішень про стягнення коштів з державного підприємства, оскільки останні (боржники) не були включеними до переліку об`єктів, що підлягають приватизації. Отже, не можна стверджувати про релевантність наведених скаржником правових позицій Верховного Суду у справах N 905/3773/14-908/5138/14 та N 908/2671/13.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення скарги адвоката Прищепи О.А., який діє від імені ОСОБА_1 ,про визнання протиправною бездіяльність керівника ВДВС та зобов`язання вчинити певні дії.

Оскільки доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення діючого законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване судове рішення.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Прищепа Олександр Анатолійович, залишити без задоволення.

Ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 грудня 2022 рокузалишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16.03.2023 року.

Судді Одеського

апеляційного суду Л.П.Воронцова

Л.В. Базіль

П.Я. Ігнатенко