Справа № 548/1863/23
Провадження №4-с/548/8/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.08.2023 року Хорольський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Старокожка В.П.,

за участю секретаря судового засідання Безносик Д. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Хорол скаргу ОСОБА_1 на дії Хорольського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України,

В С Т А Н О В И В:

Позиція скаржника та учасників у справі, процесуальні дії, вчинені по справі.

Скаржник звернувся до суду з вищевказаною скаргою, в якій прохав поновити пропущений з поважної причин строк звернення до суду, відкрити провадження за скаргою та зняти арешт, накладений в межах виконавчого провадження на належне скаржнику нерухоме майно.

Ухвалою суду від 11 серпня 2023 року клопотання скаржника про поновлення пропущеного строку задоволено, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні.

В судове засідання скаржник ОСОБА_1 , його представник ОСОБА_2 та представник органу, дії якого оскаржуються, Хорольського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Сальнік О.В., не з`явилися. До суду надали клопотання про розгляд справи за їхньої відсутності, скаржник та його представник прохали скаргу задовольнити, представник суб`єкту оскарження при вирішенні питання щодо її задоволення поклався на розсуд суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази по справі, суд вважає, що за результатами судового провадження має бути постановлено ухвалу, якою вимоги скаржника підлягають задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Судом встановлено, що на нерухоме майно скаржника ОСОБА_1 , а саме житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у ВП № 44573693 від 28.01.2015, яка видана Відділом державної виконавчої служби Хорольського районного управління юстиції, державний виконавець Полупан Я.М., з виконання постанови № ПС1 189970, виданої 02.07.2014 ДАІ про стягнення з ОСОБА_1 штрафу в розмірі 510 грн.

28.01.2015 державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Хорольського районного управління юстиції винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

19.03.2015 державним виконавцем цього відділу виконавчої служби винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за п. 10 ч. 1 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції на той час) та направлено на виконання до ВДВС Дніпровського РУЮ у місті Києві за місцем роботи боржника (Дніпровське районне у м. Києві громадське формування з охорони громадського порядку і державного кордону).

Повторно на виконання вищевказаний виконавчий документ до Хорольського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області ( суб`єкта оскарження) не надходив. Завершені виконавчі провадження були знищені після закінчення терміну зберігання, передбаченого Порядком роботи з документами в органах ДВС, який діяв на той час.

В той же час, виконавчі провадження стосовно ОСОБА_1 у ВДВС Дніпровського РУЮ у місті Києві станом на 03.08.2023 на виконанні не перебувають та до виконання не пред`являлися.

У відповідь на заяву скаржника про зняття арешту з вищевказаного майна, суб`єктом оскарження рекомендовано скаржнику звернутися до суду для отримання відповідного рішення.

Скаржником 10.08.2023 у добровільному порядку виконано постанову № ПС1 189970 від 02.07.2014 ДАІ про стягнення з нього штрафу в розмірі 510 грн.

На даний час скаржник позбавлений права розпорядження вищевказаним нерухомим майном через наявність обтяження на будинку у вигляді арешту майна.

Норми права, застосовані судом.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частини 2, 3 статті 451 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативноправовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 52 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» ( який діяв на момент накладення арешту, далі - Закон № 606-ХІV) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається насамперед на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Згідно зі статтею 57 «Про виконавче провадження» (в редакції 21.04.1999) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Відповідно до п. 8 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції 21.04.1999) виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції 21.04.1999) в разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі «Перший протокол», «Конвенція»): кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто неможе бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Європейським судом з прав людини у справі Маркс проти Бельгії (Marckx v. Belgium), заява №6833/74 від 13.07.1979 р., в якому суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності».

Будь-яке втручання у мирне володіння майном має супроводжуватися процесуальними гарантіями, які надають відповідній фізичній чи юридичній особі обґрунтовану можливість звернутися зі своєю справою до компетентних органів державної влади для ефективного оскарження заходів, які становлять втручання у права, гарантовані цим положенням. Під час оцінки дотримання цієї умови необхідно здійснити комплексний розгляд відповідних судових та адміністративних процедур (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лекіч проти Словенії», заява № 36480/07, пункт 95, від 11 грудня 2018).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності.

Мотивована оцінка аргументів сторін.

Таким чином, суд при прийняття рішення по даній справі приймає до уваги ті обставини, що наразі згідно постанови від 19.03.2015 закінчено виконавче провадження ВП 44573693 відносно ОСОБА_1 , яке надіслано для виконання до ВДВС Дніпровського РУЮ м. Києва, де, в свою чергу, станом на 03.08.2023 виконавчих проваджень стосовно нього не виявлено, скаржником в добровільному порядку сплачено штраф в розмірі 510 грн, стягнення якого стало підставою для відкриття вищевказаного виконавчого провадження та подальшого накладення арешту на належне йому нерухоме майно та враховує, що постанова про зняття арешту з майна боржника державним виконавцем може бути винесена лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду.

Зазначений правовий висновок Верховного суду визначено у постанові ВП ВС від 12.02.2020 р. № 813/1341/15. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного суду від 24.05.2021 року по справі №712/12136/18.

Таким чином, у випадку наявності арешту на майно боржника, яке не було знято під час закінчення виконавчого провадження у виконавчої служби відсутнє право на скасування відповідної постанови, а у випадку якщо не встановлено порушення порядку накладення арешту у керівника відповідного відділу виконавчої служби також відсутнє відповідне право. Єдиною можливістю, визначеної законодавцем, щодо зняття арешту є відповідне рішення суду, на підставі якого арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня. Одночасно із цим, Законом визначено єдину підставу звернення до суду для отримання відповідного рішення суду боржником (колишнім боржником по закритому виконавчому провадженню), як стороною виконавчого провадження, шляхом звернення із скаргою на дії виконавчої служби, так як порядок звернення власника майна із відповідним позовом визначений лише у випадку, якщо цей власник не є та не був стороною виконавчого провадження.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що навні правові підстави скаргу ОСОБА_1 задовольнити та зобов`язати Хорольський відділ державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України зняти арешт, накладений на належне скаржникові нерухоме майно в межах виконавчого провадження ВП 44573693.

Керуючись ст.ст. 447-453 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії Хорольського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, задовольнити.

Зобов`язати Хорольський відділ державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України зняти арешт, накладений на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешканця АДРЕСА_1 , в межах виконавчого провадження ВП № 44573693 з виконання постанови № ПС1 189970, виданої 02.07.2014 ДАІ про стягнення з ОСОБА_1 штрафу в розмірі 510 грн.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 15 днів з дня її проголошення.

Головуючий