Єдиний унікальний номер 317/1688/22
Провадження № 2/317/137/2023

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Сакояна Д.І.

за участі:

секретаря судового засідання Сидоренка І.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, визнання права власності.

Позивач просить:

1) здійснити поділ житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ;

2) визнати за ОСОБА_3 право власності на:

1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;

1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,1277 га, кадастровий номер :04:012:0061, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

3) судові витрати стягнути з відповідача.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначає, що з 27.06.2022 вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Від спільного життя мають двох неповнолітніх дітей, які проживають з нею та перебувають на її утриманні. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2019 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

У період шлюбу була придбана земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 . На цій земельній ділянці під час спільного проживання, за спільні кошти подружжям був збудований житловий будинок, господарські будівлі та споруди. Будівництво закінчено у 2012 році. Усі дозвільні документи оформлені на відповідача. Після розлучення позивач та відповідач не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна. Позивач вважає, що частки позивача та відповідача мають бути рівними по 1/2 частині кожному.

У судовому засіданні представник позивача, адвокат Басов Г.М., підтримав позов у повному обсязі, просив задовольнити з підстав, які викладені у позові.

Представник відповідача, адвокат Васильєва О.В., зазначила, що відповідач не заперечує, що сторони перебували у шлюбі, який наразі розірвано. Сторони під час шлюбу набули у власність спірні житловий будинок та земельну ділянку. У період з 2008 по 2012 рік був побудований спірний житловий будинок. Відповідач особисто мав квартири, які він продав. На спірні земельну ділянку і житловий будинок були витрачені особисті кошти відповідача. Відповідач вважає, що частка позивача має бути 10/27, оскільки подружжям було витрачено 856000,00 грн. спільних коштів, а також 291133,00 грн. його особистих коштів.

Допитаний у судовому засіданні в порядку ст. 92 ЦПК України як свідок позивач ОСОБА_4 зазначив, що до укладення шлюбу із позивачем він був матеріально забезпеченою особою. У 2002 році вони з позивачкою одружились. До укладення шлюбу у нього було три квартири. По одній з квартир він нічого підтвердити не може, а тому її не враховує. Квартира по АДРЕСА_2 була придбана ним. Квартира по АДРЕСА_3 це батьківська квартира. У нього спочатку була частка, потім він успадкував іншу частину. Під час сімейного життя квартири були продані. Коли вони будували будинок, то виникли труднощі з грошима. Він вклав особисті кошти в будівництво житлового будинку. Також він приймав участь у побудові власною працею. Одна квартира була продана за 12000 доларів США, а інша за 45000 доларів США. У 2004 році він продав квартиру по АДРЕСА_2 , а у 2007 році по АДРЕСА_3 . Гроші готівкою знаходились у нього.

Будинок вони почали будувати у 2008 році. Десь з 2011 року він почав його узаконювати. У 2012 році він оформив документи на будинок на своє ім`я. У них була усна домовленість, що будинок не підлягає поділу. У нього був пакет документів щодо будівництва (чеки на придбання будівельних матеріалів), але коли він постраждав, то позивачка усі документи забрала. Він заперечує проти того, що позивачка претендує на 50 % будинку. Позивачка працювала з 2004 або з 2005 року, змінювала роботу. Також вона працювала у декретній відпустці. У 2006 році позивачка отримувала кредит. Кредит мав взяти він, але оскільки у нього офіційний дохід був маленький, то оформили на позивачку. Також вони купляли будинок по АДРЕСА_4 . Цей будинок вони продали у 2008 році, а гроші витратили на побудову нового будинку.

Відповідач вважає, що особистих коштів витратив на будинок 62-63 тисячі доларів США. Ці гроші він вклав у 2009-2010 роках. В цей період він працював на трьох роботах. Земельну ділянку вони придбавали за спільні кошти. Загалом, на його думку, на побудову будинку було витрачено приблизно 120000 доларів США, може 150000 доларів США. Третина була його особистих коштів він продажу двох квартир. За яку суму вони продали житловий будинок по АДРЕСА_4 він не пам`ятає. Загалом спірний будинок побудований за кошти, які були отримані від продажу житлового будинку по АДРЕСА_4 та його особистих коштів. Може й інші кошти витрачались. Кошти на будинок по АДРЕСА_4 були спільні.

Вислухавши доводи представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час перебування у шлюбі, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі змістом ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Під час здійснення поділу майна у судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст. 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Згідно свідоцтва про одруження, виданого 27.06.2002 Запорізьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Запорізького міського управління юстиції, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 знаходились у шлюбі з 27.06.2002 (а.с. 6).

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2019 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано.

За змістом свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 02.04.2013 Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13).

Як видно зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 14.02.2006 Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14).

У шлюбі за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 09.09.2008 відповідачем була придбана земельна ділянка площею 0,1277 га, кадастровий номер :04:012:0061, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 15-16).

Також матеріали справи містять копію державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 054969, за змістом якого ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,1277 га, кадастровий номер :04:012:0061, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 20-21).

Крім того, за змістом свідоцтва про право на нерухоме майно від 20.09.2012, виданого виконавчим комітетом Балабинської селищної ради, ОСОБА_4 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 19).

Відповідно до відомостей, які містяться у витягу про державну реєстрацію прав № 35836705 від 12.10.2012, право власності на означений житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_4 у ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» (а.с. 18).

За змістом інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 327180931 від 28.03.2023 та № 327179499 від 28.03.2023, житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований на ім`я ОСОБА_4 (а.с. 100-101, 106-107).

За відомостями, які містяться у досліджених судом документах, житловий будинок АДРЕСА_1 набутий у власність ОСОБА_4 у період шлюбу із ОСОБА_3 .

При цьому за змістом технічного паспорта на житловий будинок АДРЕСА_1 , житловий будинок побудований у 2008 році, а прибудови у 2008 та 2012 роках.

Спростовуючи твердження позивача щодо рівності часток у майні, представник відповідача надала до суду докази, а саме:

договір купівлі-продажу квартири від 26.04.2005, за умовами якого ОСОБА_4 продав квартиру АДРЕСА_5 за 63883,00 грн.;

лист приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. № 09/01-16 від 28.03.2023, за змістом якого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. 15.02.2007 за реєстровим № 349 було посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 . Продавець ОСОБА_4 , покупець ОСОБА_7 . Квартира належала ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою 25.06.2003 за реєстром 2-2205 та на підставі свідоцтва про право власності, виданого Орджонікідзевською районною адміністрацією 29.07.1998 за № 105р. За домовленістю сторін купівля-продаж здійснювалась за 227250,00 грн., що на момент посвідчення договору була еквівалентна 45000,00 доларів США, які продавець отримав від покупця до підписання договору.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи питання щодо поділу нерухомого майна суд виходить із того, що воно набуте сторонами за час шлюбу і презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу не спростована, тому земельна ділянка та житловий будинок є об`єктами спільної сумісної власності подружжя та підлягають поділу між позивачем та відповідачем у рівних частках.

Даючи оцінку доводам відповідача та його представника щодо необхідності визнання за позивачем права власності на спірне майно у меншій частці ніж 1/2, суд виходить з наступного.

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Суд виходить із того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи спір, суд виходить із того, що відповідач у порядку ст. 81 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про побудову спірного житлового будинку у тому числі й за його особисті кошти, а тому не спростував ані презумпції спільності майна, придбаного у період шлюбу, ані рівності часток.

Згідно із положенням п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Надані відповідачем докази не дають підстав для висновку про те, що будівництво спірного житлового будинку, яке здійснено у період перебування позивача та відповідача у шлюбі, велося повністю чи частково за кошти ОСОБА_4 , які є його особистою власністю.

Суд враховує, що у матеріалах справи немає жодного документального підтвердження витрачання особистих коштів відповідача саме на будівництво спірного житлового будинку.

У цьому контексті суд зауважує, що прямого логічного зв`язку між продажем належних відповідачу квартир та вкладенням грошових коштів у побудову спірного будинку у матеріалах справи не прослідковується. Квартири відповідачем були продані у 2005 та у 2007 році, у той час коли житловий будинок з прибудовами був побудований у 2008 та 2012 роках, а право власності на житловий будинок оформлене на відповідача у 2012 році. Належних доказів, які б підтверджували період будівництва, у матеріалах справи немає. Відомостей про те на що саме витрачались грошові кошти та у якому конкретно розмірі у справі також немає.

Дійсно, під час судового розгляду у ході допиту відповідач підтвердив, що витратив особисті кошти у визначеному ним розмірі на побудову спірного житлового будинку. Разом із тим, самі по собі показання ОСОБА_4 не можна вважати достатніми доказами даної обставини за відсутності інших доказів. Підлягає урахуванню судом й те, що відповідач у судовому засіданні підтвердив, що під час подружнього життя кожен із подружжя мав заробіток. Тож наразі залишається недоведеним відповідачем той факт, що спільних сумісних коштів подружжя було недостатньо для побудови спірного житлового будинку.

Урахувавши встановлені судом обставини, надавши у нарадчій кімнаті оцінку наявним у справі доказам, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно пенсійного посвідчення серії НОМЕР_3 , ОСОБА_4 є інвалідом першої групи довічно.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_4 як інвалід першої групи звільнений від сплати судового збору, компенсація витрат ОСОБА_3 по сплаті судового збору у розмірі 7443,00 грн. має бути здійснена за рахунок держави.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 19, 23, 76-83, 89, 141, 247, 258-259, 263-265 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована: АДРЕСА_7 ) до ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрований: АДРЕСА_7 ) про поділ майна подружжя, визнання права власності задовольнити у повному обсязі.

Поділити спільну сумісну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а саме житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 кожному по 1/2 частині.

Визнати за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована: АДРЕСА_7 ) право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована: АДРЕСА_7 ) право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,1277 га, кадастровий номер :04:012:0061, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Компенсувати ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована: АДРЕСА_7 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 7443 грн. 00 коп. (сім тисяч чотириста сорок три грн. 00 коп.) за рахунок держави у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 31.05.2023.

Суддя Д.І. Сакоян