Справа № 930/415/22
Провадження №2/930/43/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2023 року м.Немирів

Немирівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючої судді Войницької Т.Є.

за участі секретаря судового засідання Вакар Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину майна, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні майном, визначення порядку користування квартирою та визнання права власності на частину майна.

Позов мотивований тим, що 07.02.1995 року позивачка зареєструвала шлюб з відповідачем. 20.11.2015 року рішенням Немирівського районного суду шлюб між ними розірвано. За час перебування у шлюбі, нами на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчений державним нотаріусом Немирівського районного нотаріального округу за реєстровим № 2308 було придбано трикімнатну квартиру по АДРЕСА_1 .

Позивачка зазначила, що оскільки життя з відповідачем стало нестерпним через постійні сварки погрози та дії насильницького характеру, вона з донькою змушені проживати в найманій квартирі, так як відповідач вигнав їх з їхньої квартири. Також ОСОБА_3 заподіяв їй тілесні ушкодження за, що його було визнано винним та засуджено. Вироком Немирівського районного суду від 19.07.2018 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України і призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень. Все відбувалось на очах малолітньої доньки ОСОБА_4 .

У результаті вищевказаних дій відповідача дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зазнала психологічних травм, про що свідчить висновок психолога за результатами обстеження дитини, згідно якого в дитини надмірні переживання щодо стосунків між батьками, відчуття загрози, відчуття захищеності має низький показник. Рекомендовано: корекційна робота, спрямована на зниження рівня тривоги, консультації для батьків.

На даний час в квартирі по АДРЕСА_1 , зареєстрований відповідач ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та їхня донька ОСОБА_4 .

Між позивачкою та відповідачем відсутня згода та наявний спір з приводу порядку користування та розпорядження належною їм на праві спільної власності квартирою, у зв`язку із чим вона звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 23.02.2022 р. у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 13.10.2022 у справі закрито підготовче провадження та при значено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 30.01.2022 вимоги позивачки в частині усунення перешкод у користуванні майном та визначення порядку користування квартирою на підставі заяви представника позивачки адвоката Примакової В.В. залишено без розгляду.

Позивачка та його представник до судового засідання не з`явились, від представника позивачки адвоката Примакової В.В. надійшла заява про розгляд справи без її участі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі.

Відповідач двічі у судове засідання не з`явився хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає, що судовий розгляд справи можливо здійснити на підставі наявних у справі матеріалів.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або, якщо зазначені ним причини визнані судом неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

За таких обставин та приймаючи до уваги, що представник позивача цього не заперечує, суд ухвалив по справі провести заочний розгляд справи.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи наступного.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1 ч. 2ст. 16 ЦК України є визнання права.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 07.02.1995 року, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с.13).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась донька ОСОБА_2 ( копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.19)).

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 10.11.2015 року (справа № 140/1841/15-ц) шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.20).

Згідно Договіру купівлі-продажу житлового будинку від 26.04.2001 року ОСОБА_3 купив у гр. ОСОБА_5 трикімнатну квартиру по АДРЕСА_1 . Договір посвідчено державним нотаріусом Немирівської державної нотаріальної контори Люлько Л.М. від 26.04.2001 року за реєстровим № 2308 (а.с.18).

Згідно реєстраційного посвідчення, виданого Тульчинським Бюро технічної інвентаризації за реєстраційним №1826 від 29.11.2001 квартира АДРЕСА_2 , зареєстрована за ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору купівлі- продажу, посвідченого Немирівською держнотконторою 26.04.2001 за №2308 (а.с.16).

Відповідно до ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, а також майна виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України), є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України, згідно якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Згідно статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідач до суду не з`явився, та не скористався процесуальним правом висловити свої заперечення на позов та надати докази, які спростовують твердження позивача.

Таким чином, судом встановлено, що спірна квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , була придбана, а також оформлення права власності на дану квартиру проводилось в період перебування сторін в шлюбі, а тому вказана квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог шляхом визнання за позивачем право приватної власності на нерухоме майно 1/2 частину квартири.

Керуючись ст. ст. 60, 61, 63, 68-71 СК України, ст.ст. 15,16, 321, 358, 364, 368, ст. ст.13,,211,223,247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 , в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину майна - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності на частину квартири, загальною площею 51,6 кв.м., житловою 36,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Т. Є. Войницька