Єдиний унікальний номер судової справи 487/2511/20
Номер провадження 22-ц/812/34/23
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

22 травня 2023 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лівінського І.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі:

представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 24 січня 2022 року під головуванням судді Нікітіна Д.Г., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінов Артем Володимирович, про визнання протиправним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування державної реєстрації і запису про право власності,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2020 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 звернулись до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі ПАТ «Дельта Банк»), ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінов Артем Володимирович, про визнання протиправним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування державної реєстрації і запису про право власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі ВАТ «Кредитпромбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк» (далі ПАТ «Кредитпромбанк»), та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №23/036/08-ZКLN, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит (транші) в межах загальної суми 282 800 грн., із сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16% річних, на строк до 09 квітня 2023 року.

В подальшому до вищевказаного кредитного договору №23/036/08-ZКLN між сторонами укладались додаткові договори та додаткові угоди.

Цього ж дня між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, за умовами якого, з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, останній передав у іпотеку банку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

20 травня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Кредитпромбанк» передав ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі і за вищевказаними договорами, що укладені між ВАТ «Кредитпромбанк» і ОСОБА_2

11 лютого 2016 року приватним нотаріусом на підставі вищевказаного іпотечного договору було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ПАТ «Дельта Банк».

Окрім того, як стало відомо позивачам, 30 серпня 2017 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_6 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, відповідно до якого до останньої перейшло право власності на вказане нерухоме майно.

Вказували, що нотаріальні дії вчинено з порушенням Закону України від 05 червня 2003 року №898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон України №898-IV) через те, що вони вимоги про усунення порушення від іпотекодержателя не отримували та нотаріусу не було надано документ, що підтверджує сплив 30-денного строку з моменту отримання такої вимоги іпотекодавцем, а також в порушення умов іпотечного договору, при перереєстрації права власності банком не було проведено оцінку предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 просили:

визнати протиправним та скасувати державну реєстрацію (рішення про державну реєстрацію від 17 лютого 2016 року, індексний номер 28298670, запис про право власності від 11 лютого 2016 року за №13306832, виконані приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В.) про право власності на квартиру АДРЕСА_2 за АТ «Дельта Банк».

визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 30 серпня 2017 року між АТ «Дельта Банк» та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Горбуровим К.Є.

скасувати державну реєстрацію (рішення про державну реєстрацію індексний номер 36836438 від 30 серпня 2017 року, запис про право власності за №22094276 від 30 серпня 2017 року, виконаний приватним нотаріусом Горбуровим К.Є.) права власності на квартиру за ОСОБА_6 , здійснену на підставі договору купівлі-продажу від 30 серпня 2017 року, укладеного між ОСОБА_6 та АТ «Дельта Банк».

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 24 січня 2022 року у задоволені позову ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та не підтверджені належними доказами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ПАТ «Дельта Банк» порушило порядок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки оскільки майновому поручителю не була надіслана письмова вимога банка про усунення порушення основного зобов`язання відповідно до умов іпотечного договору та приписів ст.35 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Окрім того, при перереєстрації права власності на квартиру за банком не було проведено оцінку предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Зазначено, що у зв`язку з вищевказаним, банк неправомірно набув право власності на предмет іпотеки та відповідно не набув права розпорядження таким майном, тому здійсненні ним в подальшому дії щодо відчуження квартири та відповідно і сам договір купівлі-продажу з ОСОБА_6 , з огляду на вимоги ч.ч.1,2 ст.203 ЦК України, є недійсними. Та, як наслідок, державна реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_6 підлягає скасуванню.

Під час апеляційного перегляду, ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року залучено до участі у справі в якості правонаступників відповідача ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємців ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 10 квітня 2008 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та позичальником ОСОБА_2 у простій письмовій формі укладено кредитний договір №23/036/08-ZКLN, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику у майбутньому кредит (транші) в межах загальної суми 282 800 грн., із сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 16% річних, у строк до 09 квітня 2023 року на споживчі цілі (том 1 а.с.4-11).

В подальшому до вищевказаного кредитного договору між сторонами укладались додаткові договори, а також додаткові угоди до додаткових договорів (том 1 а.с.12-16).

Також, 10 квітня 2008 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та позичальником ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, за умовами якого, з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, останній передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 66.1 кв.м., житловою площею 39.2 кв.м., яка належала іпотекодацю на праві власності на підставі рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 28 березня 2008 року (том 1 а.с.18-19).

20 травня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Кредитпромбанк» передало ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінив ПАТ «Кредитпромбанк» як кредитора у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Кредитпромбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

В подальшому банком проведено стягнення на предмет іпотеки, квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 66.1 кв.м., житловою площею 39.2 кв.м. за іпотечним застереженням, зазначеним в тексті іпотечного договору від 10 квітня 2008 року (п.4.2), укладеним між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_2 , за яким право власності на вказану квартиру перейшло до ПАТ «Дельта Банк».

Рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінова А.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28298670 від 17 лютого 2016 року, внесено запис про право власності за №13306832 від 11 лютого 2016 року на квартиру АДРЕСА_2 за ПАТ «Дельта Банк» (том 1 а.с.25 зворот).

09 серпня 2017 року ОСОБА_6 на електронних торгах придбала обумовлену квартиру, та відповідно до договору купівлі-продажу від 30 серпня 2017 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є., остання набула право власності на спірну квартиру АДРЕСА_2 (том 1 а.с.27-28).

На підставі вищезазначеного договору проведено державну реєстрацію (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 36836438 від 30 серпня 2017 року, запис про право власності за №22094276, виконаний приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є.) (том 1 а.с.25).

Звертаючись до суду із позовом позивачі зазначали про порушення процедури переходу (реєстрації) права власності на спірну квартиру до банку, та як наслідок, в подальшому до ОСОБА_6 , оскільки вважали, що нотаріальні дії вчинено з порушенням Закону України від 05 червня 2003 року №898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон України №898-IV) та умов договору іпотеки.

Відповідно до п.3.2.1 договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно з метою погашення заборгованості іпотекодавця за кредитним договором у разі набуття такого права згідно розділу 4 договору.

В іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язань.

Зокрема, у п.4.1 договору іпотеки зазначено, що за рахунок майна іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, який визначається на момент фактичного задоволення разом із сумою кредиту, процентами, штрафними санкціями та відшкодуванням збитків, які виникли у зв`язку із простроченням виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором, витратами, пов`язаними зі зверненням стягнення на майно, та іншими витратами, обумовленими виконанням умов цього договору.

Згідно з п.4.2 цього договору іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на майно у випадку порушення іпотекодавцем умов кредитного договору або умов договору іпотеки.

У п.4.3 договору іпотеки зазначено, що звернення стягнення на майно здійснюється іпотекодержателем шляхом позасудового врегулювання, згідно з яким іпотекодержатель набуває право від свого імені продати майно або прийняти його у власність у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Положення цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і мають силу договору про задоволення вимог.

Пунктом 4.4 цього договору передбачено, що у випадку, коли виконання пункту 4.3 договору унеможливлюється діями або бездіяльністю іпотекодавця, іпотекодержатель має право здійснити звернення стягнення на майно іншим способом, передбаченим чинним законодавством України, у т.ч. звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду.

Згідно з пунктом 4.5 договору іпотеки реалізація майна здійснюється іпотекодержателем самостійно шляхом укладення від свого імені договорів купівлі-продажу майна з третіми особами, а в разі звернення стягнення на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріусу - в порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку».

Можливість і порядок звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені, у тому числі, й статтями 35-37 Закону України «Про іпотеку» за №898-IV.

Зокрема, ч.1 ст.35 Закону України №898-IV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

За змістом ст.36 Закону України №898-IV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (ч.ч.1.2 ст.37 Закону України №898-IV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)).

За ч.3 ст.37 Закону України №898-IV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

У статті 16 ЦК України визначені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання спірних правовідносин. Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами.

Якщо позивач (іпотекодавець) вважає порушеними свої права на предмет іпотеки (внаслідок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачем), він може, з огляду на фактичні обставини, вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення (п.4 ч.2 ст.16 ЦК України). Цей спосіб захисту застосовується у випадку вчинення однією із сторін правопорушення, в результаті чого порушені права та законні інтереси іншої сторони. При цьому позивач повинен довести, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено всупереч вимогам закону, тобто з порушенням прав позивача.

Велика Палата Верховного Суду послідовно виснувала щодо ефективних способів захисту при неодноразовому відчуженні майна. Відповідно до її висновків захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника (пункти 73,75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц; пункти 84,86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16).

Судом першої інстанції було встановлено, що спірне нерухоме майно на момент подання позовної заяви позивачами до суду було відчужено ОСОБА_6 .

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 грудня 2022 року у справі №914/2350/18 (914/608/20) виснувала, що обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.

За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу.

Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту.

Якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому п.4 ч.2 ст.16 ЦК України.

Судове рішення про задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем тільки за умови, що на час вчинення реєстраційної дії право власності зареєстроване за банком, а не за іншою особою.

З метою унеможливлення неодноразового відчуження спірного майна існує інститут забезпечення позову (глава 10 розділу І ГПК України). У подібних спорах вжиття відповідних заходів забезпечення позову може не допустити подальше відчуження нерухомого майна, тим самим забезпечивши позивачу ефективну можливість захистити свої права без необхідності повторного звернення до суду.

Велика Палата Верховного Суду наголосила, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. У випадку подальшого відчуження нерухомого майна задоволення заявлених позовних вимог є неможливим.

Скасування рішення про державну реєстрацію права власності не зможе забезпечити поновлення порушених прав позивача на відповідне нерухоме майно. Більше того, за наявних обставин, задоволення такого позову може призвести до порушення прав іншої особи набувача майна, на що, зокрема, вказує практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Так, відповідно до рішення у справі «Атіма Лімітед» проти України» (заява № 56714/11) заявник (другий покупець) купив акції у іншої юридичної особи (першого покупця), яка, своєю чергою, купила акції на аукціоні в межах програми приватизації. Прокурор в інтересах Київської міської ради звернувся з позовом до першого покупця з вимогою про визнання договору купівлі-продажу недійсним і повернення акцій територіальній громаді. Позов був задоволений, а акції зареєстровані за територіальною громадою. У рішенні ЄСПЛ наголошено, що судові рішення de facto призводять до втручання в майно заявника, і що витребування акцій від заявника могло бути можливим лише шляхом подання проти нього віндикаційного позову. ЄСПЛ, зокрема, постановив, що було порушено статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На підставі викладеного Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що за наведених у справі обставин скасування рішення про державну реєстрацію права власності не є ефективним способом захисту порушених прав позивача. Отже, у позові відмовила.

З огляду на викладене в мотивувальній частині цієї постанови, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині підстави відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки за обставин подальшого продажу спірної квартири ПАТ «Дельта Банк» визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за банком, та вимоги про визнання договору недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6 , які є похідними вимогами у даному випадку, не є ефективним способом захисту порушених прав позивача.

Щодо доводів викладених у заяві про застосування наслідків спливу позовної давності, то слід заначити наступне.

У постанові Велика Палата Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №372/1036/15-ц (провадження №14-252цс18) зробила висновок про те, що «виходячи з вимог ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону».

Отже, оскільки в задоволенні позовних вимог слід відмовити з мотивів, викладених у даній постанові, тобто по суті позовних вимог, то посилання на застосування наслідків спливу позовної давності, не мають правового значення для вирішення справи.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки зміна мотивувальної частини оскаржуваного судового рішеня не призвела до іншого результату вирішення справи, то розподіл судових витрат колегія суддів не здійснює.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 24 січня 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: І.В. Лівінський

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 24 травня 2023 року