ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/271/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2023 року Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Цимбал І.К.

при секретарі - Мартинюк І.В.

з участю представників сторін - ОСОБА_4, ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором позики, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , про визнання договору позики не дійсним -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що сторони уклали договір позики відповідно до якого відповідач отримав від позивача грошові кошти в іноземній валюті і мав повертати борг в такий же іноземній валюті частинами відповідно до графіку, проте зобов`язання не виконав. Враховуючи зазначене, позивач просить стягнути борг, а також штрафні санкції передбачені договором, а саме сплатити суму боргу у валюті зобов`язання та пеню в розмірі 5 % від суми простроченого платежу, включаючи день оплати.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позові підтримав.

Представник відповідача за первісним позовом проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що відповідач грошові кошти фактично не отримував про що свідчить відсутність розписки до договору позики. Крім того, у договорі позики валюта зобов`язання визначення у гривневому еквіваленті, тому вимоги позивача сплатити заборгованість у іноземній валюті доларах США є безпідставними. Також представник відповідача зазначила, що позивач є особою громадянином іноземної держави РФ відповідно до закону така особа, якщо вона не перебуває на території України на законних підставах не має право на стягнення заборгованостей за будь якими зобов`язаннями, у зв`язку із встановленням мораторію. Враховуючи те, що відповідач заперечує отримання грошових коштів і позивачем не надано доказів на підтвердження такої обставини, зокрема розписки, відповідач вважає такий договір не укладеним та звернувся з зустрічним позовом про визнання договору позики не дійсним з наведених вище підстав.

Представник позивача за первісним позовом заперечував проти задоволення зустрічного позову, посилаючись на те, що укладення нотаріально посвідченого договору позики не вимагає додатково складати розписку про отримання грошових коштів, договір був підписаний особисто сторонами. Крім того, представник позивача зазначив про те, що мораторій щодо стягнення коштів на користь кредиторів які є іноземними громадянами, зокрема РФ встановлює обмеження щодо виконання, а не захисту прав у судовому порядку. Крім того, позивач перебуває на території України на законних підставах має посвідку на постійне місце проживання з 2014 року, яка надає право на громадянство, позивач народжений в Україні.

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

24.11.2021 сторони уклали нотаріально посвідчений договір позики /а.с. 49-52/.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до договору позики позивач надав у борг відповідачу 1714075 грн., що було еквівалентом 63250 доларів США, на умовах погашення боргу, починаючи з 24.12.2021 по 24.05.2022 кожного місяця в сумі 1375 доларів США.

Зазначене свідчить, що валюта зобов`язання та спосіб його виконання визначені в іноземній валюті, а саме у доларах США, тому вимоги про стягнення боргу в іноземній валюті, а саме у доларах США є обґрунтованими.

Разом з тим, суд вважає вимоги про стягнення пені задоволенню не підлягають, оскільки згідно п. 9 договору позики сторони фактично передбачили, умову за якої така пеня підлягає стягненню, а саме в разі несвоєчасного повернення боргу відповідач мав би сплатити позивачу, зокрема пеню на вимогу останнього. Враховуючи те, що позивач не пред`являв відповідачу вимоги про погашення боргу, така умова за якою відповідач повинен сплатити пеню не настала.

Що стосується доводів зустрічного позову, які в свою чергу є аналогічними запереченням проти первісного позову, суд вважає їх необґрунтованими, оскільки вище наведені положення закону не вимагають на підтвердження передачі грошових коштів за договором позики обов`язку одночасного укладення і договору і розписки на підтвердження отримання коштів.

Главою 5 ЦПК України визначені основні положення про докази, доказування. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За правилами ст. 77 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 78 ЦПК суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В свою чергу позивачем за зустрічним позовом не було надано доказів на підтвердження обставин викладених у позові, зокрема щодо перебування позивача за зустрічним позовом у будь яких трудових відносинах, під час перебування в яких останній нібито підписувати договори, зокрема договір позики без фактичної передачі коштів.

Крім того, відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, якій не вчинено.

Отже, недійсним може бути визнаний лише укладений договір, а недодержання сторонами вимог щодо форми правочину чи порядку його укладення не може бути підставою для оспорювання такого правочину в судовому порядку, оскільки в силу закону такий правочин вважатиметься або неукладеним, або нікчемним.

Згідно зі ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Отже, недійсним може бути визнаний лише укладений договір, тобто визнання правочину недійсним і визнання його неукладеним є взаємовиключними правовими підставами. Іншими словами, визнання правочину недійсним виключає факт його не укладення, тому і спосіб захисту обраний позивачем за зустрічним позовом з урахуванням обґрунтування останнього є неналежним.

Що стосується доводів представника позивача за зустрічним позовом про встановлення мораторію на стягнення коштів з громадян України на користь громадян РФ, які перебувають на території України не на законних підставах, суд вважає за необхідне зазначити, що мораторій стосується питання виконання, а не захисту прав судом, що передбачено ст. 55 Конституції України. Крім того, в судовому засіданні судом та учасниками справи були оглянуті документи, зокрема діюча посвідка на право проживання позивача за первісним позовом на території України з 2014 року, які були надані представником відповідача за зустрічним позовом на вимогу представника позивача за зустрічним позовом. Враховуючи, що дану інформацію запитувала представника позивача за зустрічним позовом, проте в подальшому заперечувала проти їх долучення до матеріалів справи, судом вказані документи не долучались, у зв`язку з порушенням строків та порядку їх подання.

На підставі викладеного та керуючись 1-13, 17, 18, 76-82, 89, 133, 137, 141, 242, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України,ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 203, 215, 216, 1046, 1047, 1051 ЦК України, п. 8 постанови №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 заборгованість в розмірі 63250 доларів США., судовий збір в розмірі 12653 грн.

В задоволені іншої частини позовних вимог відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , про визнання договору позики не дійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення суду.

Головуючий: