ОКРЕМА ДУМКА (розбіжна)
судді Великої Палати Верховного Суду Гудими Д. А.
Справа № 361/4481/19
Провадження № 14-109цс22
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
(1) Зміст позовної заяви
1. 14 червня 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ» (далі - позивач) звернулося з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідачка), треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_2 (далі - позичальниця), Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» (далі - Банк), ОСОБА_3 (далі - майнова поручителька), про виселення із житлового будинку.
2. Позивач просив виселити відповідачку із житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 95.7 кв. м, житловою площею 53.3 кв. м (далі - будинок) без надання іншого житла. Обґрунтував позов так:
2.1. 25 червня 2013 року позичальниця уклала з Банком кредитний договір № IKIZG.137452/001 (далі - кредитний договір), згідно з яким Банк надав їй кредит у сумі 240 000 грн до 24 червня 2023 року. Цього ж дня майнова поручителька та Банк з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором уклали договір іпотеки будинку та земельної ділянки.
2.2. 7 листопада 2017 року Банк уклав із позивачем договори про відступлення права вимоги, згідно з якими Банк відступив, а позивач прийняв права вимоги, що належали Банку на підставі кредитного договору та договору іпотеки.
2.3. 10 листопада 2017 року позивач направив позичальниці та майновій поручительці вимоги про усунення порушення зобов`язань за кредитним договором із зазначенням про те, що у випадку невиконання цих вимог позивач зверне стягнення на предмет іпотеки - будинок і земельну ділянку.
2.4. Через те, що позичальниця та майнова поручителька не виконали вимоги позивача останній звернувся до виконавчого комітету Броварської міської ради із заявою про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки.
2.5. 18 липня 2018 року державний реєстратор задовольнив забезпечену іпотекою вимогу шляхом державної реєстрації за позивачем права власності на предмет іпотеки.
2.6. 12 грудня 2018 року виконавчий комітет Рожнівської сільської ради Броварського району Київської області видав довідку про те, що у будинку, який належить позивачеві, з 28 лютого 2015 року проживає та зареєстрована відповідачка.
2.7. 3 травня 2019 року позивач направив відповідачці та майновій поручительці вимоги про добровільне звільнення будинку.
2.8. 10 травня 2019 року відповідачка отримала цю вимогу, але не виконала.
2.9. Вона зареєструвалася у будинку після укладення договору іпотеки без згоди іпотекодержателя, не є колишнім власником будинку та не отримувала кредит. Тому її слід виселити без надання іншого житла.
(2) Зміст рішення суду першої інстанції
3. 25 січня 2021 року Броварський міськрайонний суд Київської області ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову. Мотивував так:
3.1. Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. За частиною другою статті 109 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) постійне житло вказується у рішенні суду.
3.2. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
3.3. За змістом частини другої статті 109 ЖК України, статті 379, глави 26 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається тоді, коли саме це житлове приміщення придбане за кредитні кошти та забезпечує їхнє повернення. Якщо за кредитні кошти набутий інший об`єкт цивільних прав (частка у праві спільної часткової власності), а не передане в іпотеку житлове приміщення, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц).
3.4. Згідно з кредитним договором позичальниця отримала кредит на споживчі потреби, а не для придбання будинку, на який Банк звернув стягнення як на предмет іпотеки. Будинок придбаний не за кредитні кошти. Зареєстрована у ньому на загальних підставах відповідачка не була позичальником та іпотекодавцем. Вона не має іншого житла. Тому відсутні підстави для виселення відповідачки з предмета іпотеки без надання їй іншого житлового приміщення.
3.5. Аргументи позивача про те, що реєстрація місця проживання відповідачки у будинку відбулась без згоди на те та повідомлення іпотекодержателя, не спростовують висновків суду, бо відповідачка не є стороною договірних відносин із позивачем. Тому ніяких зобов`язань вона не порушила.
(3) Зміст постанови суду апеляційної інстанції
4. 4 серпня 2021 року Київський апеляційний суд прийняв постанову про скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову. Аргументував так:
4.1. Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, застосовується у разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку.
4.2. У випадку звернення стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання на підставі іпотечного договору виселення мешканців з відповідного об`єкта відбувається за умови дотримання передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) та у частині третій статті 109 ЖК України процедури у разі невиконання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.
4.3. Висновок суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин частини другої статті 109 ЖК України є помилковим. Позивач дотримав процедури звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі відповідного договору, а відповідачка порушила права позивача як нового власника будинку.
(4) Зміст касаційної скарги відповідачки
5. 6 вересня 2021 року відповідачка подала касаційну скаргу. Просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Мотивувала так:
5.2. За змістом частини другої статті 109 ЖК України, статті 379, глави 26 ЦК України виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається тоді, коли саме це житлове приміщення придбане за кредитні кошти. Якщо за них набутий інший об`єкт цивільних прав (частка у праві спільної часткової власності), а не передане в іпотеку житлове приміщення, то виселення без одночасного надання іншого постійного житлового приміщення не допускається (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц).
5.3. Позичальниця отримала кредит на споживчі потреби. Будинок придбаний не за рахунок кредиту. Виселення відповідачки з такого будинку без надання іншого постійного житла не допускається.
(5) Зміст відзиву на касаційну скаргу відповідачки
6. 11 жовтня 2021 року позивач подав відзив на касаційну скаргу відповідачки. Просив залишити цю скаргу без задоволення. Аргументував так:
6.1. Зазначені у касаційній скарзі висновки Верховного Суду України та Верховного Суду незастосовні у цій справі. Позивач набув право власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку із дотриманням процедури звернення стягнення на це майно, тоді як зазначені висновки стосуються звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду.
6.2. Дії майнової поручительки, а також її доньки-відповідачки під час реєстрації місця проживання останньої у будинку, який на дату цієї реєстрації перебував в іпотеці, є недобросовісними (зловживання правом).
6.3. Відповідачка не втратила право на проживання за попереднім місцем реєстрації у житлі її матері-майнової поручительки. Там відповідачка була зареєстрованою та проживала на дату укладення договору іпотеки. Тому її виселення з будинку буде пропорційним заходом втручання у право на житло.
(6) Зміст постанови Великої Палати Верховного Суду
7. 22 березня 2023 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову, згідно з якою змінила мотивувальну частину постанови суду апеляційної інстанції, а у решті залишила її без змін. Крім того, зупинила виконання постанови суду апеляційної інстанції у частині виселення відповідачки із будинку на період дії в Україні воєнного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування. Обґрунтувала постанову так:
7.1. Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК УРСР).
7.2. Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно (за рахунок кредиту чи ні).
7.3. Реєстрацію місця проживання відповідачки - доньки майнової поручительки - у житловому будинку, який є предметом іпотеки, з порушеннями вимог закону та договору іпотеки не можна використовувати учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу.
ІІ. СУТЬ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
8. Велика Палата Верховного Суду, як і апеляційний суд, правильно виснувала про необхідність виселення відповідачки через те, що реєстрацію її місця проживання з порушеннями вимог закону та договору іпотеки у житловому будинку, який був предметом іпотеки, не можна використовувати з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки (хоча і не зазначила, що такі дії відповідачки та її матері-майнової поручительки є недобросовісними та зловживанням матеріальним правом).
9. Незважаючи на це, висновки Великої Палати Верховного Суду стосовно застосування приписів статті 109 ЖК України, як на мене, необґрунтовано ускладнюють цивільний оборот у разі набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку. Мова йде про такі висновки: «… порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів. … загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення. … тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку, та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першої - третьої статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення».
10. Крім того, дивною з огляду на обставини справи є згадка у постанові про те, що «адміністративного виселення на вимогу будь-яких осіб чи органів, наділених владними повноваженнями, ЖК УРСР не містить, що відображає ті зміни у законодавстві, які запроваджені в Україні у зв`язку з рухом держави до Європейського Союзу та необхідністю захисту основоположних прав людини».
11. Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина перша та друга статті 40 Закону № 898-IV).
12. Наведені приписи текстуально не цілком узгоджені з приписами статті 109 ЖК України. Це зокрема стосується гарантії частини другої цієї статті про надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно з виселенням іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного приміщення).
13. Саме цій гарантії Велика Палата Верховного Суду невиправдано приділила увагу у справі, в якій зазначене обмеження можливості виселення до відповідачки не було застосовним. За обставинами справи до суду з вимогою про виселення звернувся не іпотекодержатель, а саме власник житлового будинку. Останній уже не був предметом іпотеки. Звернення стягнення на нього відбулося у позасудовому порядку. Вимога власника стосувалася виселення особи, яка не була зареєстрованою у житловому будинку на момент передання його в іпотеку та мала на той час місце постійного проживання у житлі її матері-майнової поручительки. Наявність згоди іпотекодержателя на таку реєстрацію суди попередніх інстанцій не встановили.
14. Переконаний, що гарантія частини другої статті 109 ЖК України про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення стосується випадку звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку, а не виселення мешканців житлового приміщення власником, який до цього звернув стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.
15. Крім того, Велика Палата Верховного Суду не мала підстав застосовувати пункт 5-2 розділу VI Закону № 898-IV для зупинення виконання постанови апеляційного суду щодо виселення відповідачки із житлового будинку на період дії в Україні воєнного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування.
16. Відповідно до зазначеного пункту у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування зупинена дія статті 40 Закону № 898-IV тільки щодо виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку за споживчими кредитами, за наявності судового рішення про звернення стягнення на такі об`єкти. Натомість справа № 361/4481/19 стосувалася вимоги про виселення, яку заявив позивач, що набув право власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону № 898-IV.
17. З огляду на викладене зі зміною мотивів постанови апеляційного суду не погоджуюся. Вважаю, що Велика Палата Верховного Суду мала залишити касаційну скаргу відповідачки без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Суддя Д. А. Гудима