Справа № 761/7662/23
Провадження № 2/761/6167/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Габунії М.Г.,

за участі

представника позивача: Шандиба Л.М. ,

представника відповідача - ОСОБА_2 : ОСОБА_3 ,

представника третьої особи: Астапенко Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, який діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

03 березня 2023 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач з врахуванням заяви від 03.08.2023 року просить: відібрати без позбавлення батьківських прав у ОСОБА_2 дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вимоги позову обгрунтовані тим, що 03.02.2023 року в телефонному режимі позивачу надійшло повідомлення від Шевченківського управління поліції ГУНП України у місті Києві що за місцем проживання дітей сталася пожежа. Помешкання в якому проживала родина не придатне для проживання. Позивач направив маму з дітьми на тимчасове влаштування до Київського міського Центру соціально-психологічної допомоги, однак такою допомогою вони не скористались. При повторному відвідуванні місця проживання дітей 06.02.2023 року, було встановлено що діти продовжують проживати в непридатній для проживання квартирі.

Розпорядженням Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації №59 від 06.02.2023 року дітей було відібрано у мами та влаштовано до лікувальної установи для обстеження, а потім влаштовано до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей №1 Служби у справах дітей та сім`ї міста Києва.

Батько дітей був повідомлений про виниклу ситуацію з дітьми, однак він на телефонні дзвінки не відповідає.

Так як батьки не створили належні умови для проживання та виховання синів, на підставі положень статті 170 СК України позивач звернувся до суду з цим позовом.

В судовому засіданні представники Органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації позов підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові, просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, за наступних підстав.

Як встановлено судом, батьками малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

Як повідомила представник позивача в судовому засіданні, ОСОБА_6 померла, однак на час розгляду справи судом її смерть не зареєстрована у встановленому діючим законодавством порядку.

Судом встановлено, що батьки дітей проживали окремо, діти зареєстровані за місцем реєстрації матері: АДРЕСА_1 ; батько дітей зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Звертаючись до суду з вказаним позовом, Орган опіки та піклування зазначав, що батьки не створили належні умови для проживання та виховання синів, діти проживали в квартирі, яка не придатна для проживання після пожежі, у зв`язку з чим, Орган опіки та піклування, у відповідності до вимог ч. 2 ст.170 СК України просив суд відібрати у відповідача його малолітніх дітей без позбавлення батьківських прав.

Розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №59 від 06.02.2023 року відібрано малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 від матері ОСОБА_6 у зв`язку з безпосередньою загрозою для життя та здоров`я дитини.

За приписами ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.

Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 Постанові № 3 від 30 березня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Представники позивача обстежили умови проживання дітей про що склали акт від 02.02.2023 року. Як зазначено в акті, в квартирі відбулась пожежа, квартира не придатна для проживання, одяг, меблі, документи згоріли.

Протягом часу розгляду справи в суді, стороною позивача, в особі Органу опіки та піклування не було надано суду належних і допустимих доказів щодо неналежного виконання батьком своїх батьківських обов`язків внаслідок чого суд може відібрати дітей у батька.

Так, в судовому засіданні представник ОСОБА_2 пояснив, що йому не було відомо про пожежу та про ту обставину, що діти проживають в квартирі непридатній для проживання.

У висновку Органу опіки та піклування від 26 червня 2023 р. № 109/3638, зазначено, що Орган опіки та піклування вважає за доцільне відібрати малолітніх дітей від батьків.

Діти мають бути забезпечені можливістю здійснення їх прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, згідно до положень ст. 7 СК України.

Статтею 9 Конвенції про права дитини (в редакції, зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН 21 грудня 1995р.), визначено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно з ст. 155 цього Кодексу, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» - Конвенція є частиною національного законодавства України, а судова практика ЄСПЛ визнається джерелом права.

Так ЄСПЛ, у справі «Савіни проти України» (заява №39948/06), рішення від 18 грудня 2008р. (набуло статусу остаточного від 18 березня 2009р.), п.п. 47-52, зазначав, що Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» (McMichael v. theUnitedKingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, № 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» (рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 («Кутцнер проти Німеччини» (Kutzner v. Germany), № 46544/99, п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та «Зоммерфельд проти Німеччини» (Sommerfeld v. Germany), [GC], № 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (справа «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), № 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (справа «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari&Giunta v. Italy), [GC], №№ 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). 50. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (справа «Хазе проти Німеччини» (Haase v. Germany), № 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» (WallovaandWalla v. theCzechRepublic), № 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006р.; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки» (HavelkaandOthers v. theCzechRepublic), № 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007р.). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (справи «К. А. проти Фінляндії» (K. A. v. Finland), № 27751/95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (справа «Мозер проти Австрії» (Moser v. Austria), № 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006р.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, відсутність доказів, які підтверджують факт неналежного виконання батьком його батьківських обов`язків по відношенню до малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про відібрання дітей від батька без позбавлення батьківських прав.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 77-83, 89, 95, 200, 259, 263, 265 ЦПК України, суд,

вирішив:

В позові Органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, який діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 11 серпня 2023 року

Суддя: Н.Г. Притула