КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5926/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Дугінова Дмитра Андрійовича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 листопада 2022 року (суддя Остапчук Т.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення пені,

встановив:

у вересні 2020 року позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача за договором №SAMDN6996 від 14 січня 2011 року 13 525,73 євро штрафних санкцій у вигляді пені у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 15 січня 2020 року по 15 лютого 2020 року та стягнення судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка посилалася на те, що вона є клієнтом АТ «Комерційний банк «Приватбанк» на підставі депозитного договору №SAMDN6996 від 14 січня 2011 року. Навесні 2014 року, у зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя, її рахунки були заблоковані, нарахування відсотків припинено. З метою отримання коштів та нарахованих по ним відсотків вона неодноразово зверталася до банку, однак вказані вимоги банком виконані не були.

Позивач зазначала, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року та постановою Верховного Суду від 24 лютого 2020 року, у справі №757/34027/18-ц, були задоволені її позовні вимоги про стягнення з АТ «Комерційний банк «Приватбанк» 10 000 євро вкладу та 4 089, 31 євро відсотків. 16 вересня 2019 року вона звернулася до банку із пропозицією про добровільне виконання постанови Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року у справі №757/34027/18-ц, однак листом №20.1.0.0.0/7-190918/990 від 23 вересня 2019 року банк відмовився від даної пропозиції. 9 вересня 2020 року вона повторно направила банку пропозицію про добровільне виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 січня 2018 року, однак банк відмовився від даної пропозиції.

Позивач вважала, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення, яка в даному випадку за період з 15 січня 2020 року по 15 лютого 2020 року складає 13 525, 73 євро (14 089, 31 євро х 3% х 32 дні).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17 листопада 2022 у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Дугінов Д.А. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 p. у справі №761/16124/15-ц та наведеного у даній апеляційній скарзі відкоригованого розрахунку. У разі застосування ст. 551 ЦК України, просить зменшити обсяг пені до обсягу присуджених відсотків за договорами (до гривневого еквівалента присуджених відсотків) та стягнути судові витрати.

Представник позивачки зазначає, що проаналізувавши постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 p., стає очевидним, що звернення вкладника до банку із заявою про розірвання депозитного договору або про видачу коштів не припиняє споживчих правовідносин між ним та банком, та не позбавляє вкладника права вимагати пеню у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», після звернення до банку із заявою про розірвання депозитного договору або про видачу коштів.

Представник позивачки стверджує, що суд першої інстанції помилково вважав, що нарахування пені за невиконання банком вимог позивача з видачі належних їй коштів є неможливим, у зв`язку із тим, що договори є нібито розірваними після звернення до банку із заявою про їх розірвання. Разом з цим, депозитні договори не припинили свою дію на третій день після отримання банком заяв позивачки, в яких вона просила банк видати належні їй кошти.

Представник позивачки зазначає, що депозитні договори могли бути розірваними на третій день після отримання банком заяви позивачки про намір їх розірвати, лише у тому випадку, якби банк виконав свої зобов`язання у встановлений законодавством дводенний строк. Але цього зроблено банком не було. Таким чином третій день після отримання банком заяви позивачки, в якій вона просила банк видати належні їй кошти, не є датою розірвання договорів, а є датою настання зовсім іншої обставини, а саме датою, з якої очевидним та беззаперечним є порушення виконання зобов`язання з боку банка.

Представник позивачки вважає, що звернення позивачки з заявою до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договорів не може свідчити про їх договірне розірвання, адже їх дія припиняється з виплатою клієнту всієї суми вкладу разом з відсотками, що належать до сплати відповідно до умов договору. Разом з цим, у судовому порядку договори не було розірвано, а добровільне їх розірвання з боку АТ КБ «ПриватБанк» так і не відбулось, адже відповідачем не були виконані передумови розірвання депозитних договорів.

Представник позивачки вважає, що базою нарахування пені є сума відсотків за вкладом, у даному випадку це 4 089,31 євро, тому розмір пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 15 січня 2020 року по 15 лютого 2020 року складає 3 925, 73 євро (4 089,31 євро х 3% х 32 дні).

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Тузова В.О. просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги та зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності будь-яких підстав для стягнення пені, нарахованої за період, коли споживчі правовідносини між сторонами вже не існували.

Представник позивачки, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги, шляхом направлення судової повістки-повідомлення на електронну адресу, зазначену ним у апеляційній скарзі, у судове засідання не з`явився, направив на електронну адресу Київського апеляційного суду заяву про розгляд справи у його відсутність, яка не підписана електронним цифровим підписом.

Виходячи з положень ст. 372 ЦПК України, колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність представника позивачки.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача - адвоката Тузової В.О., яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 14 січня 2011р. між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір № SAMDN6996 вклад «Стандарт з щомісячною сплатою процентів», за умовами якого вкладник вносить на рахунок банку 10 000 євро строком до 14 липня 2011р. включно, а банк зобов`язався сплачувати 7,5% річних за користування грошовими коштами, нараховуючи проценти щомісячно.

7 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до банку із заявою про розірвання договору банківського вкладу та виплату їй грошових коштів. Заява отримана банком 6 липня 2018 року.

Листом від 13 липня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено з посиланням на відсутність відомостей про рахунку.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року у справі № 757/34027/18 стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 10 000 євро та 7,5 % річних в розмірі 4 089, 31 євро. Рішення набрало законної сили 12 березня 2019 року.

16 вересня 2019 року та 9 вересня 2020 року позивачка через свого представника зверталася до банку із пропозицією добровільно виконати рішення, яка задоволена не була, що на думку позивачки, є підставою для нарахування пені, передбаченої частиною 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що договір, укладений сторонами, був розірваний, після припинення договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, тому пеня відповідно до ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, ґрунтується на нормах матеріального права та правових позиціях Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участю споживача.

Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

За змістом частини третьої статті 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц зробила висновок, що з урахуванням розширеного змісту поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності - трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору.

Тобто обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору.

У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі

№ 320/5115/17 викладено правову позицію про те, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача, однак якщо між сторонами припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то з часу такого припинення частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини.

Тобто після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання.

Після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту розірвання договору банківського вкладу пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.

Частина 4 статті 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За обставинами даної справи встановлено, що сторони уклали договір банківського вкладу, умови якого передбачали право сторін достроково розірвати договір, повідомивши про це другу сторону за два банківські дня до дати розірвання договору.

Судом було встановлено, що 7 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до банку із заявою про розірвання договору банківського вкладу та виплату їй грошових коштів. Заява отримана банком 6 липня 2018 року. Отже, договір банківського вкладу є розірваним з 9 липня 2018 року.

Вимога позивачки повернути вклад відповідає нормі частини третьої статті 651 ЦК України, згідно з якою у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним.

Встановивши, що 7 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до банку з вимогою про розірвання договору та повернення вкладу з нарахованими процентами, у зв`язку із чим договір банківського вкладу № SAMDN6996 вклад «Стандарт з щомісячною сплатою процентів» від 14 січня 2011 року вважається розірваним, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність підстав для стягнення пені, оскільки з моменту припинення договору пеня згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується, а позивачка просить стягнути пеню за період з 15 січня 2020 року по 15 лютого 2020 року, тобто після розірвання договору.

Доводи апеляційної скарги, що зі змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 вбачається, що навіть за наявності факту звернення вкладника до банку з заявою про розірвання депозитних договорів, такі договори вважають розірваними лише з моменту набрання законної сили рішенням суду про їх розірвання, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки таких висновків Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові не виснувала.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 зазначено, що відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Після припинення договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту припинення договору банківського вкладу пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.

Як стверджував представник банку та не заперечувала позивачка, за умовами укладеного сторонами договору банківського вкладу № SAMDN6996 вклад «Стандарт з щомісячною сплатою процентів» від 14 січня 2011 року у сторін було право достроково розірвати діючий договір, повідомивши один одного за два дні до дати розірвання договору.

Отже, після отримання банком 6 липня 2018 року заяви ОСОБА_1 про розірвання договору банківського вкладу, він є розірваним з 9 липня 2018 року.

У постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 321/404/19 міститься висновок про те, що після ухвалення рішення про стягнення депозитного вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.

Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.

Таким чином, після рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 січня 2018 року у справі № 757/34027/18 на правовідносини сторін у даній справі положення частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюються.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не врахований правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки оскаржуване рішення суду не суперечить висновку, викладеному у вказаній постанові.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги, що подання ОСОБА_1 заяви про розірвання договору банківського вкладу, не свідчить про розірвання цього договору, так як банком не виконаний обов`язок по поверненню вкладу та процентів.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 зазначено, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже, якщо умовами договору передбачено право односторонньої відмови від договору і сторона договору вчинила дію, яка передбачена умовами договору та свідчить про її намір розірвати договір, невиконання іншою стороною умови договору про повернення грошових коштів не свідчить, що такий договір є продовженим.

Крім того, у даному спорі встановлено, що рішенням суду стягнуто з банку внесені грошові кошти вкладу та нараховані проценти за користування вкладом у зв`язку із припиненням договору, укладеного сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дугінова Дмитра Андрійовича залишити без задоволення, рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 листопада 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк