ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 квітня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/12818/21

Головуючий у першій інстанції Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/48/23

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.

секретар: Патук А.А.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: Комунальний заклад «Чернігівський фаховий музичний коледж ім. Л.М. Ревуцького» Чернігівської обласної ради

Особа, яка подала апеляційну скаргу: Комунальний заклад «Чернігівський фаховий музичний коледж ім. Л.М. Ревуцького» Чернігівської обласної ради

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Чернігівський фаховий музичний коледж ім. Л.М. Ревуцького» Чернігівської обласної ради про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати (суддя Карапута Л.В.), ухвалене о 12 год. 40 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення складено 06 січня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ заступника директора по навчальній роботі коледжу Школи мистецтв при комунальному закладі «Чернігівський фаховий музичний коледж ім.Л.М.Ревуцького» Чернігівської обласної ради від 08.11.2021 №51-к про відсторонення ОСОБА_1 від роботи та поновити її на роботі; зобов`язати Школу мистецтв при комунальному закладі «Чернігівський фаховий музичний коледж ім.Л.М.Ревуцького» Чернігівської обласної ради виплатити позивачці невиплачену заробітну плату за час відсторонення її від роботи. Позов мотивовано тим, що з 01 вересня 2007 року позивачка працює викладачем школи мистецтв при Чернігівському фаховому музичному коледжі ім.Л.М.Ревуцького. ОСОБА_1 вказувала, що 08 листопада 2021 року відповідачем було винесено наказ про її відсторонення з роботи без збереження заробітної плати з 08.11.2021 до дати надання документів, які підтверджують проведення щеплення, з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Cov-2. ОСОБА_1 вважає даний наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню. За доводами позивачки, в Законі України «Про захист населення від інфекційних хвороб» щеплення від COVID-19 не значиться як обов`язкове, отже відсторонення працівника від роботи з підстав ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» є незаконним та безпідставним. Також ОСОБА_1 посилається, що ні статтею 43 КЗпП України, ні іншим законом України не передбачено правової можливості відсторонення працівника від роботи із підстав відсутності у нього щеплення від ковіду. Крім того, позивачка зазначає, що всі накази про вакцинацію є підзаконними актами, які не можуть суперечити чинним на даний час Законам України та можуть бути визнані протиправними. ОСОБА_1 вказує, що вона є релігійною людиною і категорично заперечує проти проведення над нею медичних досліджень, а як вказано наказом МОЗ «вакцинації», яка має на меті внесення у реєстри та інші бази даних персональних даних позивачки, кодування під кюар-кодом та інше, що у відповідності до Закону України «Про свободу совісті і релігійні організації» та Закону України «Про захист персональних даних» є протиправним та порушує права позивачки.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 січня 2022 року позов задоволено частково; визнано незаконним і скасовано наказ заступника директора по навчальній роботі колледжу (в школі мистецтв) Комунального закладу «Чернігівський фаховий музичний коледж ім. Л.М. Ревуцького» Чернігівської обласної ради від 08.11.2021 № 51-к про відсторонення від роботи ОСОБА_1 ; зобов`язано Комунальний заклад «Чернігівський фаховий музичний коледж ім. Л.М. Ревуцького» Чернігівської обласної ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи на підставі наказу від 08.11.2021 № 51-к; стягнуто з Комунального закладу «Чернігівський фаховий музичний коледж ім. Л.М. Ревуцького» на користь держави судовий збір у сумі 1816 грн; у задоволенні решти вимог відмовлено; стягнуто з Комунального закладу «Чернігівський фаховий музичний коледж ім. Л.М. Ревуцького» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн 00 коп. Рішення суду мотивовано тим, що оскільки рішення про відсторонення працівників прийнято у формі постанови Кабінету Міністрів України та у спосіб, що не відповідає вимогам пункту 1 статті 92 Конституції України, і поза межами конституційних повноважень Кабінету Міністрів України, суд приходить до висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин положень Постанови КМУ та необхідність вирішення спору на підставі норм статей 43, 64, 92 Конституції України, з огляду на те, що в Україні відсутні закони, які передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти COVID-19. Крім того, суд дійшов висновку, що оскаржуваним наказом позивачку не звільнено з роботи, тому її вимога про поновлення на роботі не підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі Комунальний заклад «Чернігівський фаховий музичний коледж ім. Л.М. Ревуцького» Чернігівської обласної ради просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Апеляційна скарга мотивована тим, що відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництва та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим, як підстава для відсторонення працівника від роботи у відповідності до ч.1 ст.46 КЗпП України відноситься до інших випадків, передбачених законодавством. Відповідач вказує, що на працівників комунального закладу «Чернігівський фаховий музичний коледж ім.Л.М.Ревуцького» Чернігівської міської ради поширюється дія Переліку №2153, тому, видавши оспорюваний наказ, керівництво навчального закладу виконувало вимоги постанови КМ України від 09 грудня 2020 року №1236 і було правомірно застосовано до позивача відсторонення від роботи, оскільки це прямо передбачено законодавством. За доводами Комунального закладу «Чернігівський фаховий музичний коледж ім. Л.М. Ревуцького», позивачка не надала доказів щодо наявності у неї абсолютних протипоказань до проведення вищевказаного профілактичного щеплення. Також відповідач посилається, що відсторонення ОСОБА_1 від роботи ґрунтувалося на вимогах законодавства, здійснено в спосіб, передбачений законом за існування правових та фактичних підстав. Крім того, Комунальний заклад «Чернігівський фаховий музичний коледж ім. Л.М. Ревуцького» зазначає, що інформації про COVID-сертифікат та щеплення в переліку документів, що підпадають під медичну таємницю, в українському законодавстві немає, відтак COVID-сертифікат не є медичною таємницею.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції частково не відповідає.

По справі встановлено, що ОСОБА_1 працює викладачем школи мистецтв при Комунальному закладі «Чернігівський фаховий музичний коледж ім.Л.М. Ревуцького» Чернігівської обласної ради (а.с.16-19).

04 листопада 2021 року відповідачем було надано ОСОБА_1 повідомлення про те, що з 08 листопада 2021 року на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення проти COVID-19 обов`язкове для працівників їхньої школи мистецтв; запропоновано надати до 06 листопада 2021 року документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання; повідомлено, що якщо до 06 листопада 2021 року ОСОБА_1 не надасть одного із зазначених документів, 08 листопада 2021 року її відсторонять від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст.46 КЗпП та ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (а.с.20).

04 листопада 2021 року позивачка надала відповідачеві письмові заперечення на повідомлення про відсторонення від роботи від 4 листопада 2021 року та заяву про неприпустимість примусу до участі в експериментальному медичному втручанні (а.с.21-24).

Наказом школи Мистецтв при Чернігівському фаховому музичному коледжі ім. Л.М.Ревуцького №51-к від 08 листопада 2021 року викладачку ОСОБА_1 відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 08.11.2021 року до дати надання документів, які підтверджують проведення щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, підтвердження абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень або дати закінчення карантину, встановленого Постановою КМУ від 09.12.2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (а.с.15).

Статтею 43 Конституції України гарантовано кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю.

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому громадському об`єднанні, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їхніх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 2-1 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).

Відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що «нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) вказано, що: «застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: - кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); - форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; - умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; - контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Однак апеляційний суд залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивачки тим, що вона, працюючи черговою по переїзду, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивачку заробітку».

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави та є виправданим. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд і в постановах від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 (провадження № 61-17335св20), від 20 березня 2018 року у справі № 337/3087/17 (провадження № К/9901/283/18), від 08 лютого 2021 року у справі № 630/554/19 (провадження № 61-6307св20).

Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У даній справі встановлено, що ОСОБА_1 працює викладачкою у школі мистецтв при Чернігівському фаховому музичному коледжі ім.Л.М.Ревуцького. У судовому засідання суду апеляційної інстанції представник позивачки пояснював що в коледжі були запроваджені форми дистанційного навчання та заняття проводились дистанційно, чого не заперечував і представник відповідача.

Відповідно до Посадової інструкції викладача школи мистецтв, затвердженої заступником директора по навчальній роботі коледжу (в школі мистецтв) 20 травня 2020 року, викладач надає знання з основ музичного, хореографічного, образотворчого мистецтва із розвитком пізнавальних, творчих інтересів та здібностей учнів; готує реферати, виступи, методичні доповіді, проводить відкриті уроки, виступає на семінарах по підвищенню кваліфікації, відкритих концертах; веде і подає на перевірку завідувачу музичним відділенням журнал відвідування та успішності; проводить батьківські збори учнів класу; проводить заміну тимчасово відсутніх педагогічних працівників; проводить роботу по набору учнів до школи.

Суд першої інстанції не врахував, що застосування до позивачки такого заходу як відсторонення від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема, об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливість встановлення позивачці дистанційної/надомної форми організації праці тощо. Суд не встановив жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

За таких обставин, суд першої інстанції зробив правильний висновок про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення ОСОБА_1 від роботи, проте помилився щодо мотивів такого рішення.

З урахуванням викладеного, оскаржуване рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи належить змінити, виклавши мотиви задоволення вказаних вимог в редакції цієї постанови.

При цьому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, оскільки оскаржуваним наказом позивачку не звільнено, а лише відсторонено від роботи.

Крім того, враховуючи, що ОСОБА_1 без законних підстав відсторонено від роботи без збереження заробітної плати, суд першої інстанції обгрунтовано зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачці заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального закладу «Чернігівський фаховий музичний коледж ім. Л.М. Ревуцького» Чернігівської обласної ради задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 січня 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи змінити, виклавши мотиви задоволення вказаних вимог в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 12 квітня 2023 року.

Головуючий: Судді: