09.05.2023 Єдиний унікальний номер 205/9059/22
Провадження № 2/205/425/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 травня 2023 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Терещенко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Кривозуб О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Русавська Тамара Василівна, про визнання права власності у спільній сумісній власності в порядку спадкування за заповітом, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 , про визнання часток у спільній сумісній власності, визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги, з урахуванням уточненої позовної заяви тим, що вона є онукою ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та якій на праві власності належало домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що за час свого життя ОСОБА_4 склала заповіт на користь своїх дітей: сина ОСОБА_5 та доньки ОСОБА_6 (її матері), які на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом успадкували вищезазначене домоволодіння у відповідних частках, визначених у заповіті. На підставі рішення Дніпропетровської міської ради №205/52 від 02 грудня 2009 року їм у приватну власність на праві спільної сумісної власності було виділено земельну ділянку під домоволодінням. Вказує, що за час свого життя ОСОБА_5 подарував 1/3 частину будинку своїй доньці ОСОБА_3 , а після його смерті земельну ділянку під домоволодінням з цільовим призначенням: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а у червні 2022 року у спільну сумісну власність успадкувала його дружина ОСОБА_2 . Зазначає, що за час свого життя ОСОБА_6 склала заповіт та ІНФОРМАЦІЯ_2 померла. 07 листопада 2022 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом за нею зареєстровано право власності на частину спадкового будинку, та відмовлено постановою приватного нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку загальною площею 0,0774 га за кадастровим номером :08:194:0010. У зв`язку з вищезазначеним, вона змушена звернутись до суду за захистом своїх прав і законних інтересів, та просила визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на земельну ділянку, яка належала померлій (спадкодавцю) на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку Серії ЯК №632097 від 10 травня 2010 року на праві спільної сумісної власності, за кадастровим номером :08:194:0010, загальною площею 0,0774 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

19 січня 2023 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона зазначила, що не заперечує проти позовних вимог позивача та визнає їх.

Третя особа ОСОБА_3 19 січня 2023 року подала до суду пояснення, в яких зазначила, що не має заперечень проти позовних вимог ОСОБА_1 та вважає, що позовні вимоги повинні бути задоволені.

19 січня 2023 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визначення часток у спільній сумісній власності та визнання права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що земельна ділянка площею 0,0774 га за кадастровим номером :08:194:0010, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Зазначає, що вказана земельна ділянка у її спільну власність перейшла у порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка - ОСОБА_5 , який разом з ОСОБА_6 успадкували вказаний будинок у відповідних частинах на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом. Вказує, що на підставі рішення Дніпропетровської міської ради №205/52 від 02 грудня 2009 року її чоловікові 11 травня 2010 року було видано державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯК №632098, який був зареєстрований 06 жовтня 2010 року та у якому визначено, що її чоловік та ОСОБА_6 , є власниками на праві спільної сумісної власності. Зазначає, що за час життя її чоловіка вони вирішили, що він подарує частину домоволодіння їх донці ОСОБА_3 , та 05 травня 2011 року ОСОБА_5 за договором дарування подарував 1/3 частину належного йому будинку доньці. При цьому, земельна ділянка під домоволодінням у порядку спадкування перейшла до неї у спільну сумісну власність без визначення часток. Зазначає, що тривалий час вони з чоловіком не могли належним чином узгодити з попереднім співвласником ОСОБА_6 питання щодо визначення часток, тобто, припинення спільної сумісної власності, шляхом визнання за кожним із них частки у земельній ділянці, але у подальшому між співвласниками земельної ділянки у спільній сумісній власності було досягнуто згоди про те, що за кожним з них буде визначено по 1/2 частині вказаної земельної ділянки, проте через тривалу хворобу чоловіка, яка спричинила його смерть, та брак грошових коштів, вказане питання так і залишилося не вирішеним. Вважає, що частки на земельну ділянку під домоволодінням мають бути визначені у рівних долях, тобто по 1/2 частки на кожного співвласника. Таким чином, вона змушена звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів, та просила визнати за нею та ОСОБА_1 право власності на кожного по 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0774 га за кадастровим номером :08:194:0010, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , як спільну часткову власність, а проти задоволення первісного позову не заперечувала.

Ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2023 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Русавської Т.В. належним чином завірену копію спадкової справи №105/2022 після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також об`єднано в одне провадження вимоги за зустрічним позовом із первісним позовом.

29 березня 2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача за основним позовом та відповідача за зустрічним позовом надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі та участі ОСОБА_1 , в якій зазначив, що позовні вимоги за первісним позовом підтримує та просить їх задовольнити у повному обсязі, а також визнав позовні вимоги за зустрічним позовом та не заперечував проти їх задоволення.

Відповідач за основним позовом та позивач за зустрічним позовом у судове засідання не з`явилася, при цьому в своєму зустрічному позові просила суд розгляд первісного та зустрічного позову проводити без її участі, та не заперечувала проти задоволення первісного позову.

Третя особа ОСОБА_3 надала суду клопотання про розгляд справи без її участі, в якому зазначила про відсутність заперечень щодо позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і не заперечує проти задоволення первісного та зустрічного позовів.

Третя особа приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Русавська Т.В. направила до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, а також надала на вимогу суду копію спадкової справи №105/2022.

Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи позивачі як за первісним позовом, так і за зустрічним позовом звернулись до суду за захистом своїх прав, як спадкоємці нерухомого майна земельної ділянки, та на підтвердження своїх доводів надали суду докази.

Матеріалами справи підтверджено, що на підставі виданих державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Жуковою Ю.Ю. свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 17 січня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі за №3-92 та від 22 січня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі за №4-95 після смерті ОСОБА_7 , ОСОБА_5 успадкував 1/3 частку спадкового майна: домоволодіння АДРЕСА_2 , а ОСОБА_6 успадкувала 2/3 частки вищезазначеного спадкового майна та зареєстрували своє право власності, що підтверджується витягами про реєстрацію права власності КП «ДМБТІ» №6777108 від 18 березня 2005 року, №6519585 від 12 лютого 2005 року (а. с. 8-10, 38).

Також судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі рішення Дніпропетровської міської ради №205/52 від 02 грудня 2009 року було надано у приватну спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,0774 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки: :08:194:0010, що підтверджується Державними актами на право власності на земельну ділянку Серії ЯК №632097 від 06 жовтня 2010 року, зареєстрованому в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №31 - 11 травня 2010 року, та Серії ЯК №632098 від 06 жовтня 2010 року, зареєстрованому в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №32 - 11 травня 2010 року (а. с. 11, 12, 16-17).

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договору дарування від 05 травня 2011 року, який було укладено між ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровувана), посвідчено державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. та зареєстровано в реєстрі за №2-1212, дарувальник подарував, а обдаровувана прийняла у дар 1/3 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 13-14).

Крім того, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №314387469, сформованої 07 листопада 2022 року, судом встановлено, що 1/3 частка домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі вищезазначеного договору дарування (а. с. 163).

Матеріалами справи також підтверджено, за життя ОСОБА_6 склала заповіт, який посвідчено 22 жовтня 2011 року державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. та зареєстровано в реєстрі за №3-1969, згідно з яким все своє майно заповіла ОСОБА_1 (а. с. 140).

З наявного в матеріалах справи свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 , виданого Дзержинським райбюро ЗАГС м. Кривий Ріг 15 липня 1965 року, судом встановлено, що у ОСОБА_8 і ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась донька ОСОБА_9 (а. с. 117).

Судом встановлено, що 30 травня 1987 року ОСОБА_10 і ОСОБА_9 уклали шлюб, про що зроблено запис №17, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу Серії НОМЕР_2 , виданим Щорською сільрадою Криничанського району Дніпропетровської області, а після реєстрації шлюбу дружині було присвоєно прізвище « ОСОБА_11 » (а. с. 118).

Також судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_3 , виданого Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про що складено відповідний актовий запис №2597 (а. с. 18).

Матеріалами справи підтверджено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 листопада 2022 року, який видано приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Русавською Т.В. та зареєстровано в реєстрі за №2686, ОСОБА_1 успадкувала після смерті ОСОБА_6 2/3 частки жилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 171).

Крім того, як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 303736579, сформованого 28 червня 2022 року, земельна ділянка з кадастровим номером :08:194:0010, площею 0,0774 га належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер 504, виданого 28 червня 2022 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Огородник Л.В. (а. с. 70).

Разом з тим, з наявної в матеріалах справи постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Русавської Т.В. від 07 листопада 2022 року судом встановлено, що нотаріусом було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку земельної ділянки площею 0,0774 га, кадастровий номер земельної ділянки: :08:194:0010, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті її матері ОСОБА_6 , у зв`язку з тим, що склад спадкового майна неможливо визначити за відсутності співвласника (а. с. 177).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до положень ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Якщо до спадкової маси (спадщини) входить земельна ділянка, яка належала спадкодавцю на праві власності або користування, то відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Земельна ділянка може успадковуватися лише тоді, коли у її власника є правовстановлюючий документ, що посвідчує його право власності на таку земельну ділянку. Наприклад, державний акт на право власності на земельну ділянку. За наявності такого документу земельна ділянка входить до спадкової маси.

Якщо майно належить кільком особам на праві спільної власності, то після смерті однієї з них спадщина відкривається тільки на належну цій особі частку.

Згідно із ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності, у тому числі і на земельну ділянку, спадкується на загальних підставах, тобто може переходити як до спадкоємців за заповітом, так і до спадкоємців за законом. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

За змістом ст. ст. 355, 368 ЦК України правом спільної сумісної власності є право власності двох або більше осіб (співвласників) на майно без визначення часток кожного з них у праві власності.

Частинами 1, 2 статті 370 ЦК України встановлено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналогічні положення містить і стаття 370 ЦК України щодо виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У відповідності до вимог ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Частиною 1 статті 86 ЗК України встановлено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Згідно із ст. 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

При цьому, ч. 4 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

У відповідності до роз`яснень, які містяться в п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V( 997-16 ) переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 01 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК України і статті 120 ЗК України в редакції від 5 листопада 2009 року.

Відповідно до правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові №6-2цс15 від 11 лютого 2015 року, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 ЗК України, з огляду на таке.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду, та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому, при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Таким чином, до власників об`єкту нерухомого майна на земельній ділянці переходить право власності на земельну ділянку на якій розташовані вказані об`єкти нерухомості у частках, що пропорційні їх частці у будинковолодінні.

За нормою статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду.

Як свідчать матеріали справи, поділ земельної ділянки площею 0,0774 га, кадастровий №:08:194:0010, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , або виділ з неї окремих часток за життя ОСОБА_6 не проводився, розмір часток співвласників не визначався.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Пленум Верховного Суду України у п. 21 постанови №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить, так звана, ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

Разом з тим, у разі поділу майна між співвласниками, право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, у тому числі земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, за відсутності домовленості між співвласниками щодо поділу земельної ділянки, яка перебуває у спільній сумісній власності, у випадку смерті одного із співвласників, нотаріус при вчиненні нотаріальної дії не може самостійно вирішити питання щодо поділу чи визначення частки з такої земельної ділянки. Оскільки при цьому припиняється право одного із співвласників на земельну ділянку, дане питання належить до компетенції суду.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 за первісним позовом про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , яка належала їй на праві спільної сумісної власності та зустрічним позовом про визнання за ОСОБА_2 і ОСОБА_1 права власності на 1/2 частки земельної ділянки, як спільної часткової власності, суд констатує той факт, що частки у праві власності на спільне сумісне майно - спірну земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , є невизначеними.

Суд також бере до уваги визнання стороною позивача зустрічних позовних вимог та відсутність заперечень проти задоволення первісного позову з боку відповідача ОСОБА_2 .

Згідно норм ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Крім цього, аналіз наведених правових норм та встановлених судом обставин справи дає можливість зробити висновок про те, що невизначеність часток у праві спільної сумісної власності позбавляє як позивача за первісним позовом - ОСОБА_1 можливості належним чином оформити свої спадкові права на частку власності у земельній ділянці, що належала померлій ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності, а зі змісту зустрічної позовної заяви вбачається, що визначення часток у спільній сумісній власності є необхідним і для позивача за зустрічною позовною заявою - ОСОБА_2 .

Також суд бере до уваги позицію третьої особи ОСОБА_3 , яка є власницею 1/3 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що розташовано на спірній земельній ділянці, про відсутність у неї заперечень щодо позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , але необхідно враховувати, що вона не є позивачем або відповідачем у справі.

Разом з тим, враховуючи, що за життя ОСОБА_6 поділ або виділення частки земельної ділянки не проводився, тому до позивача не перейшло право власності на частку земельної ділянки в порядку спадкування.

Таким чином, ОСОБА_6 була співвласником земельної ділянки, яка перебуває у спільній сумісній власності без визначення часток, і це право перейшло до його спадкоємця - ОСОБА_1 .

В схожих правовідносинах, подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 січня 2022 року по справі №489/2165/19.

За таких обставин, позовні вимоги за первісним позовом щодо визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , права власності на земельну ділянку, яка належала померлій (спадкодавцю) на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку Серії ЯК №632097 від 11 травня 2010 року на праві спільної сумісної власності, з кадастровим номером №:08:194:0010, загальною площею 0,0774 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При цьому, зважаючи на принцип юридичної долі об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці з такою ділянкою, ОСОБА_1 набувши право власності на 2/3 житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , одночасно є власником і земельної ділянки у відповідному ж розмірі.

Крім того, судом встановлено, що спірна земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , має цільове призначення: для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а власниками розташованого на зазначеній земельній ділянці будинку є ОСОБА_1 (позивач за первісним позовом і відповідач за зустрічним позовом) в розмірі 2/3 частки, та ОСОБА_3 (третя особа, що не заявляє самостійних вимог за первісним та зустрічним позовом) в розмірі 1/3 частки.

Суд враховує також те, що до власників об`єкту нерухомого майна на земельній ділянці переходить право власності на земельну ділянку на якій розташовані вказані об`єкти нерухомості у частках, що пропорційні їх частці нерухомого майна.

Частиною 4 ст. 206 ЦПК України встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

За встановлених судом обставин вбачається, що визнання ОСОБА_1 , як відповідачем за зустрічною позовною заявою, суперечить законодавству України та порушує інтереси іншого співвласника домоволодіння ОСОБА_3 , і суд зобов`язаний це враховувати при ухваленні законного та справедливого рішення у цій справі.

За таких обставин позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 про визнання за нею та ОСОБА_1 право власності на кожного по 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0774 га за кадастровим номером :08:194:0010, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , як спільну часткову власність, не підлягають задоволенню, оскільки визнання права власності в заявлених позивачем за зустрічною позовною заявою частках суперечить законодавству України, та не відповідає встановленим судом обставинам.

При зверненні до суду позивач за первісним позовом сплатила судовий збір, але в своїй первісній позовній заяві, поданій до суду не зазначила, що бажає стягувати сплачений судовий збір з відповідача за первісним позовом, тому суд вважає за можливе покласти зазначені судові витрати на ОСОБА_1 .

Щодо стягнення судового збору з відповідача за зустрічної позовною заявою суд зазначає, що відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, а у разі відмови на позивача.

Таким чином, судові витрати слід залишити за позивачем за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 16, 355, 357, 368, 370, 372, 1216, 1223, 1261 ЦК України, ст. ст. 86, 89, 120, ст.ст. 10, 81, 89, 133, 137, 141, 142, 263-265, 272, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Русавська Тамара Василівна, про визнання права власності у спільній сумісній власності в порядку спадкування за заповітом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на земельну ділянку, яка належала померлій (спадкодавцю) на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку Серії ЯК №632097 від 11 травня 2010 року на праві спільної сумісної власності, з кадастровим номером №:08:194:0010, загальною площею 0,0774 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні позовних вимог за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 , про визнання часток у спільній сумісній власності, визнання права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Сторони:

Позивач за основним позовом та відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач за основним позовом та позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 .

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІПН НОМЕР_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 .

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Русавська Тамара Василівна, місцезнаходження: 50074, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Гетьманська, буд. 74, прим. 327.

Суддя: Т.П. Терещенко