Ухвала

22 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 533/270/22

провадження № 61-12336ск23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 25 жовтня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 04 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Козельщинської громади в особі Козельщинської селищної ради та Кременчуцької районної державної адміністрації, третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, про визнання права на земельну частку (пай),

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Козельщинської громади в особі Козельщинської селищної ради та Кременчуцької районної державної адміністрації про визнання права на земельну ділянку (пай).

Позовна заява мотивована тим, що позивач був учасником спілки селян «Перемога» Козельщинського району, що розташовувалася на території Хорішківської сільської ради. У колективну власність спілці селян « Перемога » було надано землі, які підлягали розпаюванню. Під час роботи позивача у зазначеній спілці йому не було виділено земельну ділянку, сертифікат також не видавався. Державний акт на право колективної власності на землю серії ПЛ № 000961 від 28 грудня 1995 року видавався спілці селян «Перемога» під час його членства у спілці селян.

На заяви позивача до Козельщинської селищної ради про отримання земельної ділянки у власність та на заяву до Кременчуцької районної державної адміністрації про видачу сертифікату про право на земельну частку (пай) відповіді не отримано.

Зазначав, що невнесення особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність, до списку, що додається до Державного акту, не може позбавити таку особу її права на земельну частку пай. Маючи запис у трудовій книжці, що підтверджує факт перебування у трудових відносинах зі спілкою селян, на його думку, він мав право на отримання земельної частки (паю). Оскільки на час видачі та реєстрації Державного акту позивач був членом господарства, то вважав, що набув право на земельну частку (пай) у колективній власності на землю. Однак за отриманням сертифіката не звертався. Так як вважає, що законодавством не встановлено строку, протягом якого потрібно отримати сертифікат на земельну частку (пай), для оформлення права на належну земельну частку (пай) звернувся у 2022 році із заявою про надання земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та із заявою про видачу сертифікату. Наразі позивач позбавлений можливості реалізувати своє законне право через недотримання усіх формальних процедур, а винна поведінка з його боку, яка б давала підстави для позбавлення його законного майнового права, відсутня.

Позивач просив:

включити його до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) спілки селян «Перемога» на території Хорішківської сільської ради Козельщинського району (нині Кременчуцького району) Полтавської області;

визнати за ним право на земельну частку (пай) у розмірі 3,39 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), із земель запасу, яка розташована на території колишньої Хорішківської сільської ради, що входить до складу Козельщинської територіальної громади;

судові витрати покласти солідарно на відповідачів.

Рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 25 жовтня 2022 року, залишених без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 04 липня 2023 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

на час отримання 28 грудня 1995 року СС «Перемога» Державного акта на право колективної власності на землю серія ПЛ № 000961, зареєстрованого за № 12, та складання списків на отримання земельної частки (пай) ОСОБА_1 був членом спілки селян «Перемога», тому на дату його звільнення з підприємства (01 червня 2000 року) у зв`язку з реорганізацією йому було відомо (або могло бути) про порушення його права, зокрема щодо невключення до списку осіб, який додано до вказаного державного акта;

членами спілки селян «Перемога» були також батьки позивача, які в 1996 році отримали земельні частки (паї). Також, в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснив, що неодноразово звертався із заявами до керівництва господарство про бажання отримати земельну ділянку (частку) пай, однак результатами розгляду заяв не цікавився та жодних інших дій на захист порушених прав не вчиняв;

з позовом про визнання права власності на земельну частку (пай) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду у травні 2022 року;

право на позов у ОСОБА_1 виникло ще у 1995 році, а тому строк давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, сплинув до набрання чинності ЦК України 2003 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому, що позивач та представник позивача не навели обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності для звернення до суду із позовом протягом більш як 20 років. Судова практика у подібних правовідносинах є сталою, що підтверджується постановами Верховного Суду від 12 червня 2019 року справі № 702/962/17, від 17 червня 2020 року у справі № 600/528/16, від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18, від 03 листопада 2020 року справі № 530/1367/18, від 29 вересня 2021 року у справі № 686/14921/19, від 04 жовтня 2021 року у справі № 190/1185/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 662/1660/18, від 08 листопада 2021 року у справі № 615/870/20, від 10 лютого 2022 року у справі № 132/1038/21, від 30 червня 2022 року у справі № 143/849/20.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

на час отримання 28 грудня 1995 року СС «Перемога» Державного акта на право колективної власності на землю серія ПЛ № 000961, зареєстрованого за № 12, та складання списків на отримання земельної частки (пай) ОСОБА_1 був членом спілки селян «Перемога», тому на дату його звільнення з підприємства - 01 червня 2000 року у зв`язку з реорганізацією йому було відомо про порушення його права, зокрема щодо невключення до списку осіб, який додано до вказаного державного акта;

як вказано у Прикінцевих та перехідних положеннях ЦК України (в редакції 2003 року), правовідносини, які виникли до набрання ним чинності, повинні регулюватися законодавством, яке діяло на час їх виникнення, а пунктом 6 передбачено застосування його правил про позовну давність до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом;

згідно заяви від 02 березня 2022 року ОСОБА_2 звернувся до Козельщинської селищної ради з проханням надати земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та заявою про видачу сертифіката лише 03 травня 2022 року ( а.с.15);

суд першої інстанції надав правильну правову оцінку та прийшов до вірного висновку про те, що на час отримання 28 грудня 1995 року СС «Перемога» Державного акта на право колективної власності на землю серія ПЛ № 000961, зареєстрованого за № 12, та складання списків на отримання земельної частки (пай) ОСОБА_1 був членом спілки селян «Перемога». Станом на дату звільнення - 01 червня 2000 року у зв`язку з реорганізацією йому було відомо про порушення його права. Між тим, за його захистом у встановлений законом трирічний строк він не звернувся. Отже, пропустив позовну давність, що є підставою для застосування правил про позовну давність ЦК в редакції 1963 року;

оскільки право на позов у ОСОБА_1 виникло ще у 1995 році, тому трирічний строк, встановлений статтею 71 ЦК Української РСР, минув до набрання чинності ЦК України 2003 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

доводи ОСОБА_1 про те, що позова давність пропущена з поважних причин, належними і допустимими доказами не підтверджені. Суд першої інстанції, об`єктивно оцінивши доводи позивача, правильно визначився із застосуванням положень статей 71, 75, 80 ЦК Української РСР, чинного на момент виникнення спірних правовідносин. Судова практика у подібних правовідносинах є сталою, що підтверджується постановами Верховного Суду від 12 червня 2019 року справі № 702/962/17, від 17 червня 2020 року у справі № 600/528/16, від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18, від 03 листопада 2020 року справі № 530/1367/18, від 29 вересня 2021 року у справі № 686/14921/19, від 04 жовтня 2021 року у справі № 190/1185/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 662/1660/18, від 08 листопада 2021 року у справі № 615/870/20, від 10 лютого 2022 року у справі № 132/1038/21. Отже, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що наведені позивачем обставини щодо пропуску позовної давності не можуть бути визнані поважними, у зв`язку з чим обґрунтовано відмовив у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності.

11 серпня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 25 жовтня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 04 липня 2023 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

У касаційній скарзі, одною з підстав, на якій подається касаційна скарга, ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, у випадку якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України). Обґрунтовуючи указану підставу касаційного оскарження судового рішення, ОСОБА_1 зазначає, що слід відступити від висновків, наведених у постановах Верховного Суду: від 12 червня 2019 року справі № 702/962/17, від 17 червня 2020 року у справі № 600/528/16, від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18, від 03 листопада 2020 року справі № 530/1367/18, від 29 вересня 2021 року у справі № 686/14921/19, від 04 жовтня 2021 року у справі № 190/1185/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 662/1660/18, від 08 листопада 2021 року у справі № 615/870/20, від 10 лютого 2022 року у справі № 132/1038/21, згідно яких у категорії справ про визнання права на земельну частку (пай) за громадянами підлягає застосуванню інститут позовної давності. Оскільки за загальним правилом, яке неодноразово застосовувалось Верховним Судом, особа набуває право на земельну частку (пай) за наявності таких умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта. При цьому також існує пункт 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року, відносно якого невнесення до зазначеного списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Таким чином, безальтернативними є тільки дві умови - перебування особи в членах КСП на час розпаювання та одержання КСП державного акта і обидві ці умови дотримані в цій ситуації. Отже, при дотриманні цих умов особа набуває право на земельну частку (пай), тобто набуває майнове право. Непорушним слід розуміти таке право, якого особу не може бути позбавлено, обмежено, у тому числі, внаслідок застосування інституту позовної давності.

Касаційна скарга підлягає поверненню у цій частині з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, має бути в касаційній скарзі мотивовано необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє вмотивоване обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 12 червня 2019 року справі № 702/962/17, від 17 червня 2020 року у справі № 600/528/16, від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18, від 03 листопада 2020 року справі № 530/1367/18, від 29 вересня 2021 року у справі № 686/14921/19, від 04 жовтня 2021 року у справі № 190/1185/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 662/1660/18, від 08 листопада 2021 року у справі № 615/870/20, від 10 лютого 2022 року у справі № 132/1038/21. Сама по собі вказівка на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України). Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 25 жовтня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 04 липня 2023 року в частині підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат