Житомирський апеляційний суд
Справа №279/2469/21 Головуючий у 1-й інст. Коваленко В.П.
Категорія 76 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Зінчук Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №279/2469/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03 листопада 2022 року, яке ухвалене під головуванням судді Коваленко В.П. у м.Коростені,

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просила встановити факт її перебування у трудових відносинах із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 на посаді продавця у період із 20 травня по 17 листопада 2020 року.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 20 травня по 17 листопада 2020 року працювала продавцем товарів в магазині «Подоляночка», що по вул. Залізничній в м.Коростені у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 . Трудові відносини припинені за ініціативою відповідача, як роботодавця. Про припинення трудових правовідносин їй стало відомо 23 лютого 2021 року. Протягом періоду роботи та після відсторонення від роботи, їй не надано документального підтвердження про офіційне працевлаштування та документів, які б підтверджували допуск до роботи, з покладанням на неї матеріальної відповідальності. Причини затягування укладення трудового договору їй не пояснювалися. Також їй не повідомлена підстава та дата звільнення. Після відсторонення від роботи ОСОБА_2 вимагає у неї грошові кошти, що підтверджується наявністю у Коростенському міськрайонному суді Житомирської області спору в справі №279/183/21 за позовом ОСОБА_2 до неї про стягнення боргу за договором позики. Після отримання 23 лютого 2021 року копії розписки з позовних матеріалів, 02 березня 2021 року вона звернулася до Коростенського районного управління поліції ГУПН в Житомирській області з заявою про кримінальне правопорушення. З приводу вказаних обставин 10 березня 2021 року вона також звернулася до Управління Держпраці у Житомирській області з заявою про здійснення позапланового заходу державного контролю у формі інспекційного відвідування роботодавця, але отримала відповідь із рекомендацією звернутися до суду з позовом про поновлення порушених трудових прав. Вона звернулася до Коростенського міськрайонного суду Житомирської області з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, оскільки складена нею під тиском розписка від 17 листопада 2020 року має фіктивний характер оформленої угоди, дійсною метою якої є покладення на неї матеріальної відповідальності, як на працівника, у зв`язку з виконанням нею трудових функцій продавця товарів у магазині. ОСОБА_2 скористалася тим, що вона перебувала у стресовому стані після звинувачення у недостачі грошових коштів. Шляхом застосування до неї психологічного тиску в присутності свого співмешканця ОСОБА_3 , роботодавець змусила її написати боргову розписку, відповідно до якої вона нібито отримала у борг грошові кошти в сумі 105 000 грн і зобов`язалася їх повернути за терміном одного місяця з дати позичання. Гроші від ОСОБА_2 вона не отримувала. Розписка складена наприкінці робочого дня 17 листопада 2020 року в приміщенні магазину, тобто в день її звільнення та після проведення ОСОБА_2 ревізії 16-17 листопада 2020 року. Враховуючи, що правовідносини, незважаючи на її прохання, так і не оформлені офіційно, - це є порушенням її трудових прав. Працюючи в підпорядкуванні відповідача, вона пропонувала свою трудову книжку і паспорт для оформлення на роботу, але трудового договору з нею укладено не було та будь-якого наказу для підписання їй не надано. 27 квітня 2021 року вона востаннє зверталася до відповідача з заявою про надання їй довідки з підтвердженням існування вказаних трудових відносин та просила повідомити дату, час і місце для внесення запису до її трудової книжки про прийняття і звільнення з роботи. Також просила надати довідку про нараховані і невиплачені їй суми доходів (заробітної плати, компенсацій) в період із 20 травня по 17 листопада 2020 року, з документальним підтвердженням про сплату обов`язкових платежів до бюджету. Станом на 05 травня 2021 року відповідач відповіді на її заяву не надала.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03 листопада 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що по-перше, суд помилково вказав, що вона нібито щомісячно отримувала заробітну плату. Такі обставини не відповідають дійсності, що вплинуло на спосіб захисту її порушеного права на працю шляхом звернення до суду з позовною заявою про встановлення факту перебування у трудових відносинах. Виходячи зі змісту ст.ст.21 та 24 КЗпП України, трудовий договір може вважатися укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично допустили до роботи. По-друге, до звернення до суду з позовом про встановлення факту перебування у трудових відносинах, на розгляді в Коростенському міськрайонному суді перебував інший спір у цивільній справі №279/183/21 за позовом ОСОБА_2 до неї про стягнення боргу за договором позики в сумі 105 000 грн та за її зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, оскільки грошових коштів вона не отримувала, а боргова розписка складена наприкінці робочого дня 17 листопада 2020 року в приміщенні магазину під тиском та має фіктивний характер оформленої угоди, дійсною метою якої є покладення на неї матеріальної відповідальності за недостачу, як на працівника, у зв`язку з виконанням трудових функцій продавця товарів у магазині, тобто фактично у день її звільнення та після проведення ОСОБА_2 ревізії 16-17 листопада 2020 року. Наполягає на тому, що між сторонами склалися робочі стосунки, але враховуючи, що правовідносини на її прохання офіційно не оформлені, - це є порушенням її трудових прав. Після отримання 23 лютого 2021 року копії розписки з позовних матеріалів справи №279/183/21 вона звернулася до поліції та за вищевказаними обставинами відкрите кримінальне провадження №0000223 за ч.1 ст.355 КК України, що підтверджено копією витягу з ЄРДР. По-третє, працюючи у підпорядкуванні відповідача, вона пропонувала свою трудову книжку і паспорт для оформлення на роботу, але трудовий договір із нею укладений не був та будь-якого наказу для підписання їй не надано. У судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які показали, що в період з травня по листопад 2020 року бачили її у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », де вона здійснювала торгівлю. Її сестра ОСОБА_7 у літній період допомагала розвантажувати воду у період її роботи продавцем. Роботу вона виконувала з дозволу роботодавця та за дорученням останньої. Вважає, що суд зробив помилковий висновок про те, що показання свідків не підтверджують факт виконання нею робіт на підставі трудового договору. Суд дійшов безпідставного висновку про те, що вона виконувала певні роботи в магазині на підставі цивільно-правової угоди (договору підряду), а не на підставі трудового договору, хоча вона виконувала свої трудові обов`язки за встановленим графіком та на умовах роботодавця, здійснювала торгівлю товарами за прилавком магазину, розвантаження товар та розміщувала його на полицях та у внутрішніх приміщеннях магазину. У період перебування відповідача влітку на відпочинку, для контролю за збереженням товарно-матеріальних цінностей в магазині, вона вночі із сестрою відвідувала магазин, бо спрацювала сигналізація. Також суд при ухваленні рішення не застосував висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 08 жовтня 2018 року в справі №553/954/17. Досліджений судом першої інстанції акт Управління Держпраці у Житомирській області від 23 березня 2021 року не є достатнім доказом, оскільки його зміст не свідчить про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Так, акт вказує на обставини, що ФОП ОСОБА_2 сама знаходиться за прилавком магазину та не використовує найману працю, але це обставини на дату перевірки, які не спростовують використання відповідачем найманої праці у період із 20 травня по 17 листопада 2020 року.

Від відповідача відзиву на апеляційну скаргу не надходило. За змістом частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Біленький В.В. апеляційну скаргу підтримали та просять її задовольнити, - рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Представник ОСОБА_2 адвокат Дубенчук М.В. апеляційну скаргу не визнав та просить у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

За змістом частини першої ст.3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Згідно з частиною першою ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; укладенні трудового договору в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні договору в письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім; при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», який набрав чинності 02 січня 2015 року, виключено частину четверту ст.24 КЗпП України, відповідно до якої трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

При цьому, суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема, виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків.

Із огляду на ці положення позивач повинна була дотриматися умов, необхідних для укладення трудового договору, а саме скласти заяву про прийняття її на роботу, подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку тощо.

Встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу.

Подібні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2020 року в справі №462/7621/15-ц.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст.129 Конституції України).

За правилами ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести

ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною другою ст.78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Актом Управління Держпраці у Житомирській області від 23 березня 2021 року №ЖТ0847/69/АВ, складеним за результатами проведення позапланового заходу державного нагляду щодо додержання вимог законодавства у сфері праці, встановлено, що за прилавком магазину знаходилася ФОП ОСОБА_2 . Відповідно до її пояснень вона не використовує найману працю працівників і в даному магазині з нею здійснює підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_8 (а.с.76-79).

Матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що позивач виконувала обов`язки продавця у ФОП ОСОБА_2 та підпорядковувалася правилам внутрішнього трудового розпорядку, встановленого відповідачем. Аргументи апеляційної скарги з цього приводу грунтуються на переоцінці доказів, зокрема показань свідків, які не підтверджуються жодними письмовими доказами. Хоча позивач у суді апеляційної інстанції пояснила, що здійснювала торгівлю, у тому числі продуктами харчування, але обов`язкового медичної огляду в спірний період вона не проходила. Зокрема наявність санітарної книжки могло свідчити про виконання трудових обов`язків продавця, який реалізує продовольчу групу товарів тощо.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, встановив фактичні обставини, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з огляду на те, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 складала заяву про прийняття її на роботу з 20 травня 2020 року, надавала відповідачу трудову книжку та інші документи, отримувала наказ про прийняття на роботу, укладала з відповідачем трудовий договір. Тобто, позивач фактично усвідомлювала відсутність оформлення трудових відносин з відповідачем, а отже й погоджувалася з цим.

Посилання в апеляційній скарзі на перебування на розгляді Коростенського міськрайонного суду справи №279/183/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики в сумі 105 000 грн та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики з тих підстав, що розписка від 17 листопада 2020 року складена під тиском та має фіктивний характер оформленої угоди, дійсною метою якої є покладання на ОСОБА_1 матеріальної відповідальності за недостачу, як на працівника, у зв`язку з виконанням трудових функцій продавця товарів у магазині, висновків суду першої інстанції не змінюють, приймаючи до уваги те, що у матеріалах справи відсутнє рішення у справі №279/183/21, яке набрало законної сили, яким би були встановлені обставини, які відносяться до предмета доказування у цій справи або мають преюдиційне значення для розгляду цієї справи. Крім того, правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов`язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними.

Доводи апеляційної скарги відносно незастосування до спірних правовідносин висновків Верхового Суду, викладених у постанові від 08 жовтня 2018 в справі №553/954/17, безпідставні. Проаналізувавши зміст наведеної постанови, колегія суддів апеляційного суду відхиляє доводи скаржника про те, що оскаржене судове рішення прийняте без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 08 жовтня 2018 року в справі №553/954/17. Так, зміст правовідносин, їх предмет, підстави, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у зазначеній справі і у справі, яка переглядається апеляційним судом, є різними. За схожого правового регулювання спірних правовідносин має місце інша фактично-доказова база (обставини справи та зібрані докази), тобто зазначена справа і справа, судове рішення в якій переглядається у апеляційному порядку, є відмінними за істотними правовими ознаками, а тому нерелевантними.

Основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. На відміну від працівника, виконавець не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує і виконує свою роботу. Виходячи із вищевикладених положень не можна виснувати, що зібрані у матеріалах справи на засадах змагальності докази, а також доводи апеляційної скарги доводять те, що позивач виконувала обов`язки продавця та підпорядковувалася правилам внутрішнього трудового розпорядку, встановленого відповідачем, а тому висновки суду щодо виконання позивачем певної роботи в магазині на підставі цивільної правової угоди (договору підряду) не спростовані та наявність між сторонами трудових відносин не доведена.

Доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд лише оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що суд порушив норми матеріального або процесуального права, а за своєї суттю знову зводяться до переоцінки доказів, яким надана правильна оцінка у відповідності до положень ст.89 ЦПК України.

За нормами ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає рішення суду першої інстанції без змін, приймаючи до уваги, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 08 серпня 2023 року.