Постанова

Іменем України

09 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 201/2485/17

провадження № 61-19307 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Пророка В. В.,

суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_1 ,
представники позивача:
адвокат Левченко Олександр Васильович,
адвокат Шевцов Вадим Вікторович,
адвокат Фірсова Світлана Василівна,
відповідач-Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,
представники відповідача:
адвокат Бауліна Віра Олегівна,
адвокат Копанчук Марк Володимирович,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:
Національний банк України (самопредставництво у особі Пріцака Івана Євгенійовича),
Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», треті особи: Національний банк України та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про розірвання договорів, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди,

за касаційною скаргоюАкціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року, ухвалене суддею Ткаченко Н. В., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року, прийняту колегією суддів у складі Городничої В. С., Красвітної Т. П., Петешенкової М. Ю.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), треті особи - Національний банк України (далі - НБУ), Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО), про розірвання договорів, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди.

2. Позов мотивований тим, що між позивачкою та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» була укладена певна кількість договорів депозитних вкладів (дивитись пункт 25 цієї постанови) та карткових рахунків (дивитись пункт 33 цієї постанови).

3. Відповідач зобов`язання за вказаними договорами певний час виконував належним чином. Проте 22 грудня 2016 року позивачка дізналася про списання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» її грошових коштів з відповідних банківських рахунків (дивитись пункт 42 цієї постанови) згідно із наказом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 21 грудня 2016 року № 44 (далі - Наказ банку № 44).

4. 25 січня 2017 року ОСОБА_1 зверталася до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з вимогою про повернення відповідних коштів та просила відповідача надати належним чином посвідчені копії документів про їх повернення. Проте ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вказану вимогу не виконало, зазначені грошові кошти їй не повернуло.

5. ОСОБА_1 припускає, що мало місце помилкове та безпідставне списання її грошових коштів через низку рішень органів державної влади, пов`язаних із виведенням неплатоспроможного ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з ринку, оскільки її безпідставно визнали пов`язаною з цим банком особою. Фактично відбулась конфіскація належного їй майна, у той час як відповідне судове рішення не приймалось, що є порушенням статті 41 Конституції України.

6. Відповідач порушив майнові права позивачки, завдав їй майнової та моральної шкоди. Після уточнення своїх позовних вимог ОСОБА_1 , у тому числі посилаючись на частину другу статті 10 та статтю 22 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Закон про захист прав споживачів), просила суд розірвати вищезазначені договори з відповідачем, стягнути з нього на її користь 4 801 318,00 грн, 558 152,73 Євро, 21,39 долар США та відшкодування моральної шкоди у сумі 2 014 427,44 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

7. Ухвалою від 07 грудня 2017 року Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська задовольнив клопотання НБУ про розгляд справи у закритому судовому засіданні, оскільки обставини справи містять особисті дані про фінансовий стан сторін, третьої особи, відомості про їх рахунки, операції по рахунках, отже містять банківську таємницю.

8. Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволений частково: розірвані договори, укладені між позивачкою та відповідачем (у тому числі за картковими рахунками), на які вона посилається у своєму позові; стягнуто з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 4 801 318,88 грн, 558 152,73 Євро та 21,39 долар США; відмовлено у задоволенні позовних вимог позивачки у частині відшкодування моральної шкоди; здійснений розподіл судових витрат.

9. Суд першої інстанції мотивував своє судове рішення тим, що зазначене списання грошових коштів позивачки відбулось на підставі неналежних документів (меморіальні ордери банку), з розбіжностями у сумах, які працівники банку не пояснили, за недопустимої власної ініціативи відповідача та без належного обґрунтування (лише на підставі Наказу банку № 44) - без посилання на статтю 41-1 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі -Закон про гарантування вкладів) та/або договору від 20 грудня 2016 року № 95/2016 про придбання акцій ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_1 в особі її законного представника, визначеного ФГВФО (далі - Договір про придбання акцій банку позивачкою), або інших договорів про придбання акцій цього банку.

10. Враховуючи зміст статті 41-1 Закону про гарантування вкладів, повноваження розпоряджатись зобов`язаннями банку перед пов`язаними особами належало виключно ФГВФО. Ці повноваження не могли бути передані відповідачу (банку). Отже, це виключає можливість оформлення для зазначених цілей списання грошових коштів меморіальних ордерів - документів, що складаються за ініціативою банку при списанні коштів позивача. Рішення ФГВФО про делегування ОСОБА_2 повноважень на розпорядження зобов`язаннями відповідача не видавалось, а рішення про надання повноважень на списання коштів не є підставою для розпорядження зобов`язаннями. Отже, списання відповідних коштів позивачки відбулось без належного оформлення та юридичного обґрунтування.

11. Також суд першої інстанції погодився з доводами позивачки, що частина шоста статті 41-1 Закону про гарантування вкладів не підлягала застосуванню до позивачки, оскільки не доведено, що вона пов`язана із банком особа, а тому застосування цієї норми до неї протирічить статті 41 Конституції України. Придбання акцій додаткової емісії банку, які стали результатом відповідного обміну зобов`язань відповідача перед позивачкою, за 1 грн фактично прирівнюється до конфіскації. Безумовне право конфіскації майна надане виключно суду (відповідне судове рішення відсутнє). Не були надані пояснення та докази того, які саме порушення законодавства здійснила позивачка, у тому числі як пов`язана із відповідачем (банком) особа, а тому зазначений захід відповідальності до позивачки був безпідставно застосований за відсутності порушення з її сторони.

12. Суд першої інстанції не погодився із доводами відповідача та третіх осіб з приводу того, що ОСОБА_1 була визнана рішенням НБУ від 13 грудня 2016 року № 105 (далі - рішення НБУ № 105), яке не скасоване та яке вона не оскаржувала, пов`язаною з відповідачем особою, оскільки відповідно до частини четвертої статті 52 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Закон про банки) застосування відповідальності до пов`язаної із банком особи не вимагає від неї оскарження безпосередньо відповідного рішення НБУ, а дозволяє оскаржувати підстави для такого рішення.

13. Оскільки відповідно до статті 228 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - ЦК України) правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований, зокрема, на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, незаконне заволодіння майном фізичної особи, то Договір про придбання акцій банку позивачкою суд першої інстанції визначив як нікчемний (визнання його недійсним за частиною другою статті 215 ЦК України не вимагається). Також конфіскацію відповідного майна позивачки суд першої інстанції розцінив як порушення статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція).

14. Отже, встановлені судом обставини свідчать про те, що мав місце помилковий переказ з вини ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошових коштів позивачки з її рахунків, оскільки ці кошти були списані відповідачем неправомірно.

15. Керуючись, зокрема, статтями 611 та 1058 ЦК України, частиною другою статті 10 Закону про захист прав споживачів суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивачки щодо розірвання зазначених договорів та стягнення з відповідача на її користь відповідної суми грошових коштів. Але суд першої інстанції вирішив, що позивачка не довела підстави для стягнення з відповідача на її користь відшкодування заявленої моральної шкоди.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

16. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 березня 2019 року апеляційна скарга ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволена, апеляційна скарга НБУ задоволена частково - рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року у частині задоволеного позову ОСОБА_1 скасоване, у цій частині відмовлено у задоволенні позову, у іншій частині оскаржуване рішення суду першої інстанції залишене без змін. У подальшому постановою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року касаційна скарга ОСОБА_1 була частково задоволена - постанова Дніпровського апеляційного суду від 14 березня 2019 року була скасована, а справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Верховний Суд виходив з того, що суд апеляційної інстанції не встановив належним чином усі обставини справи та дійшов передчасних висновків у ній, зокрема, щодо пов`язаності позивачки з банком та відсутності встановлення недійсності Договору про придбання акцій банку позивачкою.

17. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року апеляційні скарги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (правонаступником за правами та зобов`язаннями якого на момент розгляду справи було Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»)) та НБУ залишені без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року залишене без змін.

18. При цьому Дніпровський апеляційний суд своєю ухвалою від 03 листопада 2021 року у справі № 201/2485/17 відмовив у задоволенні клопотання АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про зупинення розгляду цієї справи до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 201/5856/17, у якій вирішувались аналогічні позовні вимоги чоловіка позивачки до відповідача у цій самій процедурі виведення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з ринку за участі держави як інвестора та встановлювався факт його пов`язаності з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

19. Апеляційний суд мотивував свою постанову тим, що у відповідності до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 826/20221/16-а, під час розгляду спору про стягнення грошових коштів (депозиту) позивачка вправі доводити відсутність у неї статусу особи, пов`язаної з банком (відповідачем), у певний період часу як підставу своїх вимог, посилаючись безпосередньо на частину першу статті 52 Закону про банки, без оскарження рішення НБУ про визнання її пов`язаною з банком (відповідачем) особою як самостійної позовної вимоги. Такі вимоги підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства.

20. Апеляційний суд дійшов висновку, що як рішення НБУ № 105, яким позивачка була визначена як пов`язана з банком (відповідачем) особа, так й власні переліки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» пов`язаних осіб, які подавались щомісячно до НБУ, - не є належними та допустимими доказами цього статусу позивачки, оскільки зі змісту Положення про визначення пов`язаних із банком осіб, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 12 травня 2015 року № 315 (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Положення № 315) випливає, що встановлення ознак пов`язаності особи з банком здійснюється на підставі первісних документів. Суду апеляційної інстанції такі первісні документи (наприклад, виписки за рахунками, договори тощо), які б підтверджували статус позивачки як пов`язаної з відповідачем особи на момент укладення відповідних договорів з банком щодо вкладів або рахунків, надані не були. Учасники судового спору, посилаючись на те, що ОСОБА_1 є асоційованою особою, а саме -дружиною ОСОБА_3 , з моменту укладення їх шлюбу, аналогічних належних доказів пов`язаності з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» самого ОСОБА_3 теж не надали. За відсутності відомостей про те, чим керувався відповідач та НБУ, визначаючи позивачку пов`язаною особою, справедливим є твердження позивачки про відсутність у неї можливості спростувати підстави визнання її такою особою.

21. Протягом судового розгляду АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та НБУ не зазначали про наявність будь-яких порушень зі сторони ОСОБА_1 щодо відповідача.

22. Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції щодо меморіальних ордерів відповідача, на підставі яких здійснювалось відповідне списання грошових коштів позивачки, та з наявністю факту безпідставної конфіскації її майна. Відсутнє рішення ФГВФО про делегування ОСОБА_2 повноважень на зазначене розпорядження зобов`язаннями відповідача згідно із статтею 41-1 Закону про гарантування вкладів, а рішенням ФГВФО від 18 грудня 2016 року № 2859 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» їй були надані повноваження лише тимчасового адміністратора банку (відповідача) та органів його управління і контролю, згідно із статтями 37-39 Закону про гарантування вкладів.

23. Також апеляційний суд погодився із нікчемністю Договору про придбання акцій банка позивачкою, встановленою судом першої інстанції.

24. Враховуючи свої вищезазначені висновки, апеляційний суд не прийняв до уваги доводи щодо списання коштів позивачки на підставі актів органів державної влади, а саме: Рішення НБУ від 18 грудня 2016 року № 498-рш/БТ, постанови Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) від 18 грудня 2016 року № 961, рішень ФГВФО, Договору про придбання акцій банка позивачкою та акта приймання-передавання до нього, статті 41-1 Закону про гарантування вкладів, Наказу банку № 44, вказівок уповноваженої особи ФГВФО ОСОБА_2.

Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи

25. Між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» були укладені наступні договори депозитних вкладів, на які посилається позивачка (далі - Перелік договорів депозитних вкладів ОСОБА_1 ):

25.1. Від 30 травня 2011 року № SAMDN0743 на суму 50,00 грн строком на 12 місяців (договір неодноразово переукладався) - вклад «Накопичувальний» зі сплатою 13,75 % річних, залишок коштів по вкладу становив 55 720,86 грн;

25.2. Від 30 липня 2015 року № SAMDNWFD200 на суму 557 448,12 Євро на 6 місяців (договір переукладався, останній раз терміном до 05 лютого 2017 року включно) - вклад «Стандарт» строковий зі сплатою 7 % річних, залишок коштів по вкладу становив 557 497,98 Євро;

25.3. Від 04 серпня 2015 року № SAMDNWFD901 на суму 950 561,20 грн на 6 місяців (договір переукладався, останній раз терміном до 10 лютого 2017 року включно) - вклад «Стандарт» строковий зі сплатою 18,5 % річних, залишок коштів по вкладу становив 1 209 822,28 грн;

25.4. Від 30 вересня 2015 року № SAMDNWFD201 на суму 667 392,20 грн на 12 місяців (договір переукладався, останній раз терміном до 03 жовтня 2017 року включно ) - вклад «Стандарт» строковий зі сплатою 19,5 % річних, залишок коштів по вкладу становив 841 892,11 грн;

25.5. Від 19 жовтня 2015 року № SAMDNWFD901 на суму 126 555,03 грн на 12 місяців (договір переукладався, останній раз терміном до 22 жовтня 2017 року включно) - вклад «Стандарт» строковий зі сплатою 19,5 % річних, залишок коштів по вкладу становив 156 418,69 грн;

25.6. Від 29 січня 2016 року № SAMDNWFD201 на суму 34 410,76 грн на 12 місяців (терміном до 29 січня 2017 року включно) - вклад «Стандарт» строковий зі сплатою 24,0 % річних, залишок коштів по вкладу становив 40 366,99 грн;

25.7. Від 03 червня 2016 року № SAMDNWFD701 на суму 182 369,78 грн на 6 місяців (договір переукладався, останній раз терміном до 03 червня 2017 року включно) - вклад «Стандарт» строковий зі сплатою 19 % річних, залишок коштів по вкладу становив 196 763,39 грн;

25.8. Від 29 серпня 2016 року № SAMDNWFD901 на суму 1 442 183,72 грн на 12 місяців (терміном до 29 серпня 2017 року включно) - вклад «Стандарт» строковий зі сплатою 19,5 % річних, залишок коштів по вкладу становив 1 499 824,95 грн;

25.9. Від 30 вересня 2016 року № SAMDNWFD301 на суму 771 330,24 грн на 12 місяців (терміном до 30 вересня 2017 року включно) - вклад «Стандарт» строковий зі сплатою 19,5 % річних, залишок коштів по вкладу становив 791 637,97 грн.

26. Комісією з питань визначення пов`язаних із банком осіб і перевірки операцій банків НБУ 13 грудня 2016 року прийняте рішення № 105 «Про визначення осіб пов`язаними з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (далі також - рішення НБУ № 105), яким, зокрема, ОСОБА_1 визнано пов`язаною з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» особою. Це підтверджується наданим НБУ апеляційному суду відповідним витягом з цього рішення у частині. В матеріалах справи міститься копія аналогічного витягу з рішення НБУ № 105 щодо ОСОБА_3 (код № НОМЕР_1 ).

27. На виконання вимог апеляційного суду НБУ для підтвердження статусу ОСОБА_1 як пов`язаної із ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» особи, зокрема, надало копії електронних повідомлень ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 11 липня 2016 року № КТ-БТ-СП-2016-132338 БТ «Про надання переліку пов`язаних із банком осіб станом на 01 липня 2016 року», від 10 серпня 2016 року № КТ-БТ-СП-2016-147665 БТ «Про надання переліку пов`язаних із банком осіб станом на 01 серпня 2016 року», від 12 вересня 2016 року № КТ-БТ-СП-2016-161845 БТ «Про надання переліку пов`язаних із банком осіб станом на 01 вересня 2016 року», від 10 жовтня 2016 року № КТ-БТ-СП-2016-177287 БТ «Про надання переліку пов`язаних із банком осіб станом на 01 жовтня 2016 року» та від 12 грудня 2016 року № КТ-БТ-2016-198574 БТ «Про надання переліку пов`язаних із банком осіб станом на 01 грудня 2016 року» з витягами з Переліку пов`язаних із ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» осіб у частині, що стосується ОСОБА_1 .

28. На виконання вимог апеляційного суду АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надало фотокопію витягу з Електронного повідомлення НБУ від 14 грудня 2016 року № 26-005/101695 «Повідомлення про рішення, що прийняте Комісією з питань визначених пов`язаних із банком осіб і перевірки операцій банків із такими особами» у частині, що стосується позивачки, яким до відома ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» був доведений зміст прийнятого відповідною комісією НБУ рішення № 105 від 13 грудня 2016 року «Про визначення осіб пов`язаними з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», яким ОСОБА_1 визначена пов`язаною з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» особою за кодом типу пов`язаності № 527. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» також зазначило, що оригінал такого витягу вже наявний у матеріалах даної судової справи.

29. 18 грудня 2016 року НБУ прийняв рішення № 498-рш/БТ, яким ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» визнане неплатоспроможним банком.

30. 18 грудня 2016 року КМУ прийняв постанову № 961 «Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи», згідно якої, зокрема, прийнято пропозицію НБУ про виведення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з ринку за участі держави в особі Міністерства фінансів України (далі - Мінфін) та продаж його акцій державі за 1,00 грн після реалізації ФГВФО усіх заходів, передбачених статтею 41-1 Закону про гарантування вкладів.

31. 18 грудня 2016 року ФГВФО прийняв рішення № 2859 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», яким з 19 грудня 2016 року строком на один місяць запровадив відповідну тимчасову адміністрацію та призначив, зокрема, уповноваженою особою ФГВФО на здійснення цієї тимчасової адміністрації ОСОБА_2 , делегувавши їй повноваження тимчасового адміністратора та органів управління цього банку, іншій особі ФГВФО - ОСОБА_4 делеговані повноваження тимчасового адміністратора, крім органів управління відповідного банку.

32. Станом на 19 грудня 2016 року договори з Переліку договорів депозитних вкладів ОСОБА_1 були чинними, виконувалися, строк виконання зобов`язань за ними не настав.

33. Також у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» знаходилися грошові кошти ОСОБА_1 на відповідних картках/рахунках (далі - Інші грошові кошти ОСОБА_1 ):

33.1. № НОМЕР_3 (картка Платінум (Platinum)) - 412,35 грн;

33.2. № НОМЕР_9 (картка для виплат Голд (Gold)) - 8 341,85 грн;

33.3. № НОМЕР_4 (картка для виплат Голд (Gold)) - 653,91 Євро;

33.4. № НОМЕР_5 (Бонусний договір) - 117,54 грн;

33.5. № НОМЕР_10 (картка Платінум (Platinum)) - 20,78 доларів США;

33.6. № НОМЕР_7 (картка Платінум (Platinum)) - 0,84 Євро;

33.7. № НОМЕР_6 (картка для виплат Голд (Gold)) - 0,61 долара США.

34. Згідно із наказом тимчасової адміністрації ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 20 грудня 2016 року № 22 «Про заборону видаткових операцій з рахунків пов`язаних осіб» заборонено з 20 грудня 2016 року здійснювати у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» будь-які видаткові операції з рахунків пов`язаних осіб та клієнтів банку у відповідності з додатками до цього наказу.

35. Виконавчою дирекцією ФГВФО 20 грудня 2016 року було прийнято рішення № 2887 «Про погодження умов придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного банку ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (далі - рішення ФГВФО № 2887), яким погоджені умови договорів про придбання акцій додаткової емісії; встановлені критерії визначення ціни кожного договору, визначений максимальний залишок суми грошових зобов`язань неплатоспроможного банку перед пов`язаною особою, яка набуває право власності на додаткові акції, та доручено уповноваженій особі ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_4 укласти договори про придбання акції додаткової емісії неплатоспроможного банку від імені набувачів - пов`язаних осіб неплатоспроможного банку, перелік яких надається. Передбачене відкриття у Акціонерному банку «УКРГАЗБАНК» відповідних рахунків у цінних паперах від імені набувачів - пов`язаних осіб, здійснення дій щодо зарахування на рахунки акцій додаткової емісії. Доручено уповноваженій особі ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» Славкіній Марині Анатоліївні укласти договори про придбання акцій додаткової емісії від імені емітента - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», для чого їй надано право підписувати договори від імені емітента та проставляти печатку ФГВФО. Уповноважену особу ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» - ОСОБА_2 зобов`язано забезпечити списання з рахунків, пов`язаних з банком осіб, грошових коштів після виконання укладених договорів та забезпечити відображення цих операцій у бухгалтерському обліку банку.

36. На виконання зазначеного рішення ФГВФО № 2887 та статті 41-1 Закону про гарантування вкладів цього ж дня (20 грудня 2016 року) між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (емітент), від імені якого діє ФГВФО у особі Славкіної М. А., яка діє на підставі зазначеного рішення ФГВФО № 2887, з однієї сторони та ОСОБА_1 (набувач), від імені якої діє ОСОБА_4 , уповноважена особа ФГВФО на тимчасову адміністрацію у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», якій делеговано повноваження на підписання цього договору відповідно до зазначеного рішення ФГВФО № 2887, укладено Договір № 95/2016 про придбання акцій (далі також - Договір про придбання акцій банку позивачкою). Сторони домовились про те, що емітент зобов`язується передати набувачеві, а ОСОБА_1 зобов`язується придбати у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в обмін на грошові зобов`язання емітента перед набувачем, зазначені у пункті 1.2 Договору про придбання акцій банку позивачкою, акції додаткової емісії емітента номінальною вартістю 280,00 грн у бездокументарній формі без дотримання принципу «поставка цінних паперів» у кількості 72 692 штук, вартістю 20 353 760,00 грн (пункт 1.1 цього договору).

37. Пунктом 1.2 Договору про придбання акцій банку позивачкою сторони погодили, що набувач в обмін на акції відступає на користь емітента, а емітент набуває право вимоги за наступними грошовими зобов`язаннями (всіма або частиною) емітента перед набувачем, еквівалент яких у гривні складає загальну суму 20 353 760,00 грн (наведено перелік договорів і сума кожного договору). А згідно із пунктом 2.1 цього договору сторони погоджуються з тим, що права вимоги відступаються набувачем емітенту з моменту укладення сторонами акта приймання-передавання, форма якого міститься в додатку до цього договору.

38. Відповідно до пункту 3.3 Договору про придбання акцій банку позивачкою емітент має право списати на свою користь, після виконання емітентом пункту 1.1 цього договору, грошові кошти, розміщені на рахунках набувача у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», які зазначені у пункті 1.2 цього договору, внаслідок набуття емітентом прав вимоги. У зв`язку з цим взаємні зобов`язання емітента та набувача, передбачені пунктами 1.1 та 1.2 цього договору, припиняються. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» набуває право власності на грошові кошти, які належать ОСОБА_1 на підставах, передбачених пунктом 1.2 цього договору, після підписання акта приймання-передавання, згідно додатку до цього договору.

39. 20 грудня 2016 року уповноваженими особами ФГВФО від імені сторін Договору про придбання акцій банку позивачкою підписаний акт приймання-передавання за цим договором. Підписанням цього акта набувач підтверджує припинення належних йому прав вимоги за грошовими зобов`язаннями емітента перед набувачем у сумі 20 353 760,00 грн відповідно до пункту 1.2 Договору про придбання акцій банку позивачкою (пункт 1 цього акта). Підписанням цього акта набувач підтверджує виникнення у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» права списати з відповідних рахунків ОСОБА_1 її грошові кошти на підставах, передбачених пунктом 1.2 зазначеного договору (пункт 2 цього акта). Підписанням цього акта емітент підтверджує, що набув (прийняв) право списати з рахунків набувача у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошові кошти, які належать позивачці, на підставах, передбачених пунктом 1.2 зазначеного договору (пункт 3 цього акта), підтверджує набуття права власності на ці грошові кошти, а набувач підтверджує, що набув право власності на акції додаткової емісії емітента, зазначені у пункті 1.1 відповідного договору (пункт 4 цього акта).

40. Наказом тимчасової адміністрації ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 21 грудня 2016 року № 44 «Про перерахування коштів пов`язаних осіб» банку доручено здійснити операції з розблокування рахунків та перерахувати кошти пов`язаних осіб у відповідності з додатками до наказу.

41. 21 грудня 2016 року уповноважена особа ФГВФО ОСОБА_4 від імені усіх власників простих іменних акцій цього банку, у тому числі від імені ОСОБА_1 , уклав договір купівлі-продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 з Державою Україна (далі - держава) в особі Мінфіну, за умовами якого держава у особі Мінфіну придбала 100 % акцій ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за ціною продажу - 1,00 грн (далі - Договір про викуп акцій позивачки державою).

42. 22 грудня 2016 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» здійснило списання коштів ОСОБА_1 з її рахунків за Переліком договорів депозитних вкладів ОСОБА_1 та Інші грошові кошти ОСОБА_1 (далі - списання грошових коштів позивачки від 22 грудня 2016 року), а саме:

42.1. Грошові кошти у сумі 1 499 824,95 грн за договором від 29 серпня 2016 року № SAMDNWFD901;

42.2. Грошові кошти у сумі 1 209 822,28 грн за договором від 04 серпня 2015 року № SAMDNWFD901;

42.3. Грошові кошти у сумі 841 892,11 грн за договором від 30 вересня 2015 року № SAMDNWFD201;

42.4. Грошові кошти у сумі 791 637,87 грн за договором від 30 вересня 2016 року № SAMDNWFD301;

42.5. Грошові кошти у сумі 557 497,98 Євро за договором від 30 липня 2015 року № SAMDNWFD200;

42.6. Грошові кошти у сумі 196 763,39 грн за договором від 03 червня 2016 року № SAMDNWFD701;

42.7. Грошові кошти у сумі 156 418,69 грн за договором від 19 жовтня 2015 року № SAMDNWFD901;

42.8. Грошові кошти у сумі 40 366,99 грн за договором від 29 січня 2016 року № SAMDNWFD201;

42.9. Грошові кошти у сумі 55 720,86 грн за договором від 30 травня 2011 року № SAMDN0743;

42.10. Грошові кошти у сумі 412,35 грн - № НОМЕР_3 (картка Платінум (Platinum));

42.11. Грошові кошти у сумі 8 341,85 грн - № НОМЕР_9 (картка для виплат Голд (Gold));

42.12. Грошові кошти у сумі 653,91 Євро - № НОМЕР_4 (картка для виплат Голд (Gold));

42.13. Грошові кошти у сумі 117,54 грн - № НОМЕР_5 (Бонусний договір);

42.14. Грошові кошти у сумі 20,78 доларів США - № НОМЕР_10 (картка Платінум (Platinum));

42.15. Грошові кошти у сумі 0,84 Євро - № НОМЕР_7 (картка Платінум (Platinum));

42.16. Грошові кошти у сумі 0,61 долара США - № НОМЕР_6 (картка для виплат Голд (Gold)).

43. Вказані обставини підтверджуються наданими суду договорами, роздруківками виписок по рахункам позивачки та визнавались АТ КБ «ПРИВАТБАНК» протягом судового розгляду, тому згідно із частиною першою статті 82 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції, чинній на момент здійснення відповідних процесуальних дій, далі - ЦПК України) не підлягають доведенню.

44. Факт відсутності розпорядження позивача та/або судового рішення з приводу списання грошових коштів позивачки від 22 грудня 2016 року також визнавався учасниками цього судового спору та не спростований у судових засіданнях.

45. Відповідно до копій меморіальних ордерів, вилучених у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у кримінальному провадженні № 0000033, на підставі яких здійснювалося списання грошових коштів позивачки від 22 грудня 2016 року, підставою перерахування коштів є наказ особи, уповноваженої ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», від 21 грудня 2016 року № 44. Ці меморіальні ордери відповідача на списання грошових коштів позивачки були підписані ОСОБА_2 як особою, уповноваженою ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

46. Згідно з протоколами допитів свідків ОСОБА_5 (керівник департаменту підтримки банківських систем ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), ОСОБА_6 (заступник керівника департаменту зі супроводження банківських систем ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), ОСОБА_7 (керівник напрямку «Інформаційні технології» ГО), наданих на виконання ухвали Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 22 вересня 2017 року про забезпечення доказів слідчим відділом Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, 21 грудня 2016 року їх було ознайомлено з наказом уповноваженої особи ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 21 грудня 2016 року № 44 та додатком № 2 до цього наказу і покладено обов`язок здійснити операції з перерахування грошових коштів з рахунків, визначених у цьому додатку осіб, зокрема, з рахунків ОСОБА_1 .

47. Як встановив апеляційний суд, ОСОБА_1 була дружиною ОСОБА_3 , у тому числі на момент прийняття зазначених рішень ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та НБУ про її пов`язаність із ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», укладення Договору про придбання акцій банку позивачкою.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

48. 29 листопада 2021 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, підписану його представником - адвокатом Копанчуком М. В., у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року у частині задоволення позовних вимог, ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні цих позовних вимог позивача до відповідача.

Рух справи у суді касаційної інстанції

49. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 грудня 2021 року відкрите касаційне провадження у справі № 201/2485/17 за касаційною скаргою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року; відмовлено у задоволенні клопотання АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень.

50. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2022 року в задоволенні повторно поданого клопотання АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про зупинення виконання рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року відмовлено.

51. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотань АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про розгляд касаційної скарги за участю представників АТ КБ «ПРИВАТБАНК», повідомлених належним чином про дату і час судового засідання, та у задоволенні аналогічного клопотання НБУ щодо участі його представника, справа призначена до судового розгляду.

52. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 жовтня 2022 року відмовлено у задоволенні повторного клопотання АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про виклик у судові засідання учасників справи для надання пояснень.

53. Також ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 жовтня 2022 року частково задоволене клопотання АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, справа передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

54. Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2022 року справа повернута на розгляд Верховному Суду у складі відповідної колегії суддів Касаційного цивільного суду.

55. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 року задоволена заява суддів Крата В. І. та Краснощокова Є. В. про самовідвід від участі у розгляді цієї справи. Справа передана для проведення повторного автоматизованого розподілу.

56. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 лютого 2023 року задоволена заява судді Зайцева А. Ю. про самовідвід від участі у розгляді цієї справи. Справа передана для проведення повторного автоматизованого розподілу.

57. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 квітня 2023 року задоволена заява суддів Червинської М. Є. та Коротуна В. М. про самовідвід від участі у розгляді цієї справи. Справа передана для проведення повторного автоматизованого розподілу.

58. 25 квітня 2023 року справа розподілена колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Тітова М. Ю.

59. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2023 рокувідмовлено у задоволенні заяви судді Пророка В. В. про самовідвід від участі у розгляді цієї справи, визнаний необґрунтованим заявлений Левченком О. В. , який представляє позивачку, відвід судді Пророку В. В., ця заява про відвід передана на розгляд іншому судді, який визначається у відповідності до частини першої статті 33 ЦПК України.

60. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 05 червня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви Левченка О. В. , який представляє позивача, про відвід судді Пророка В. В. від розгляду цієї справи.

61. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 серпня 2023 року залишені без розгляду заяви Левченка О. В. , який представляє позивача, про відвід судді Пророка В. В. від розгляду цієї справи.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

62. З урахуванням змісту касаційної скарги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» оскаржує зазначені судові рішення на підставі пунктів 1, 3 та 4 (пункт 1 частини третьої статті 411) частини другої статті 389 ЦПК України.

63. Відповідно до приписів частини першої статті 398 ЦПК України Верховний Суд не розглядає доповнення та додаткові пояснення до касаційної скарги, які надійшли поза відведеним для цього строком. У зв`язку із цим Верховний Суд також не розглядає і будь-які відзиви чи заперечення на такі доповнення та додаткові пояснення до касаційної скарги.

64. У грудні 2021 року, в межах строку на касаційне оскарження, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало доповнення до касаційної скарги, у якому черговий раз зауважило на порушенні судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

65. Відповідач вважає, що апеляційний суд прийняв оскаржуване судове рішення без врахування правових висновків Верховного Суду з приводу того, що договори про придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного банку у процедурі виведення його з ринку за участі держави як інвестора можуть бути оскаржуваними правочинами, але не є нікчемними (постанови Верховного Суду від 17 листопада 2020 року у справі № 910/8012/17, від 13 лютого 2018 року у справі № 916/174/17, від 10 травня 2018 року у справі № 904/272/17). Зокрема, апеляційний суд не прийняв до уваги правові висновки щодо законних повноважень, які належним чином реалізують уповноважені особи ФГВФО у межах процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку за участю держави відповідно до статті 41-1 Закону про гарантування вкладів.

66. Також АТ КБ «ПРИВАТБАНК»вважає, що апеляційний суд проігнорував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 826/20221/16, з приводу того, що обґрунтованість статусу пов`язаної із банком особи у певний момент часу може розглядатись судом незалежно від того, чи був такий статус підтверджений відповідним рішення НБУ чи самим банком, та без оскарження відповідних рішень цих банків. Крім того, апеляційний суд не дослідив належним чином дійсні обставини справи та надані відповідачем докази з цього питання, що призвело до помилкових висновків та неправильного застосування норм матеріального права, зокрема, статті 41 Конституції України та статті 228 ЦК України.

67. Зокрема, відповідач вказує на те, що звертався до апеляційного суду із клопотанням про зупинення розгляду цієї справи до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 201/5856/17, яка стосувалася позову чоловіка позивачки до того самого відповідача з тими самими вимогами та предметом спору. Апеляційний суд своєю ухвалою від 03 листопада 2021 року у справі № 201/2485/17 відмовив у задоволенні цього клопотання у зв`язку з тим, що пов`язаність ОСОБА_3 з відповідачем (банком) не є предметом спору у цій судовій справі, а в матеріалах справи міститься достатньо доказів для її повного та об`єктивного розгляду. Після цього апеляційний суд проігнорував той факт, що позивачка (код типу пов`язаної особи 527) є дружиною ОСОБА_3 (код типу пов`язаної особи 526) та вказав на те, що відповідач жодним чином не довів відповідну пов`язаність ані позивачки, ані її чоловіка з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». При цьому відповідач надав апеляційному суду пояснення, що ОСОБА_3 був керівником спорідненої ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» особи - Головою Наглядової ради Публічного акціонерного товариства «ОРДЖОНІКІДЗЕВСЬКИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ», що цей статус він також мав на момент укладення Договору про придбання акцій банку позивачкою, оскільки від його імені уповноваженою особою ФГВФО укладався аналогічний договір цього ж дня, що чоловік позивачки звернувся з аналогічними позовними вимогами до відповідача у справі № 201/5856/17 за участю тих самих третіх осіб, але у справі № 201/5856/17 ОСОБА_3 не заперечує та не спростовує свій статус пов`язаної із відповідачем (банком) особи, а матеріали відповідної справи містять належні докази цього статусу чоловіка позивачки.

68. Відповідач вважає, що суди попередніх інстанцій безпідставно дійшли висновку про конфіскацію майна позивачки, що також не відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 201/477/17. Також апеляційний суд не врахував правовий висновок Верховного Суду з приводу того, на яку дату має встановлюватись стан пов`язаності особи з неплатоспроможним банком, викладений у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 910/14646/19.

69. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» також посилається на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування положень Закону України від 13 травня 2020 року № 590-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності» (у актуальній редакції далі - Закон № 590-IX) до судових спорів, що виникають із процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку за участю держави відповідно до статті 41-1 Закону про гарантування вкладів. Відповідач вважає, що цей закон має застосовуватись у цій судовій справі.

70. Верховний Суд не бере до уваги ті доводи, які не стосуються касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень, у тому числі у межах вимог, встановлених статтею 400 ЦПК України.

71. Зокрема, Верховний Суд не бере до уваги посилання відповідача у контексті пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 757/13986/17, щодо необхідності розмежування видів недійсності правочинів, а також правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 02 листопада 2021 року у справі № 910/8852/20, від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, від 28 листопада 2019 року у справи № 910/8357/18, щодо критеріїв визнання оспорюваного правочину недійсним. Відповідач помилково тлумачить висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18 листопада 2020 року у цій справі, оскільки Верховний Суд не давав вказівок апеляційному суду, зокрема, досліджувати питання недійсності Договору про придбання акцій банку позивачкою. Верховний Суд, оцінюючи одну з підстав скасування апеляційним судом оскаржуваного рішення суду першої інстанції, викладену у постанові Дніпровського апеляційного суду від 14 березня 2019 року у цій справі, - відсутність встановлення судом недійсності цього договору, вказав на те, що суд першої інстанції дійшов висновку про нікчемність цього договору, що не вимагало встановлення його недійсності, а відтак цей аргумент апеляційного суду не відповідав закону. Апеляційний суд у своєму оскаржуваному судовому рішенні, залишивши оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, погодився із нікчемністю відповідного договору, тому з цієї точки зору законно не розглядав питання його недійсності.

72. Також Верховний Суд не приймає до уваги посилання відповідача у контексті пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України на його правові висновки щодо оцінки доказів у судових справах відповідно до того, як їх формулює відповідач, викладені у постановах від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 21 квітня 2021 року у справі № 910/14646/19, від 07 липня 2021 року у справі № 420/370/19. Висновки Верховного Суду щодо дотримання вимог закону судами попередніх інстанцій при здійсненні оцінки обставин справи, доказів та забезпечення доказування у справі, які прив`язані до конкретних особливостей певної справи не можуть розглядатись як загальні правові висновки у контексті пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а принцип змагальності сторін та його забезпечення судами випливає не з правових висновків Верховного Суду, а з правових норм ЦПК України (пункт 4 частини третьої статті 2 стаття 12).

(2) Позиція позивачки

73. У лютому 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, який підписаний її представником - адвокатом Фірсовою С. В. У відзиві позивачка просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, оскільки суди попередніх інстанцій належним чином дослідили докази у справі, встановили усі необхідні обставини цієї справи та, правильно застосувавши норми матеріального права й без порушення норм процесуального права, прийняли законні та обґрунтовані судові рішення.

74. Договір про придбання акцій банку позивачкою не є підтвердженням того, що списання грошових коштів позивачки від 22 грудня 2016 рокубуло договірним, оскільки він не був підставою списання коштів, що правильно встановив суд першої інстанції. Також суди правильно встановили, що відповідне списання коштів не відбувалось на підставі необхідних актів органів державної влади, за наявності необхідних повноважень представників ФГВФО та не відповідає умовам Закону про гарантування вкладів. Документи відповідача щодо відповідного списання грошових коштів позивачки не відповідають вимогам закону.

75. Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку щодо нікчемності Договору про придбання акцій банку позивачкою, оскільки він протирічить публічному порядку, порушуючи статтю 41 Конституції України (мало місце незаконне заволодіння майном), а відтак діють умови статті 228 ЦК України. Закон не вимагає визнавати нікчемний правочин ще й недійсним. Позивачка не отримала жодних коштів за Договором про викуп акцій позивачки державою. Оскільки акції придбала держава, то фактично має місце конфіскація державою майна позивачки, яка є безпідставною.

76. Відповідач безпідставно посилається у контексті пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України на постанови Верховного Суду від 17 листопада 2020 року у справі № 910/8012/17, від 13 лютого 2018 року у справі № 916/174/17, від 10 травня 2018 року у справі № 904/272/17, спростовуючи нікчемність Договору про придбання акцій банку позивачкою, оскільки правовідносини судових справ не є подібні, зокрема у цих справах позивачами оскаржувалась дійсність договорів про придбання акцій додаткової емісії ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»у процедурі виведення його з ринку за участі держави як інвестора.

77. Позивачка не є пов`язаною із ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» особою, що правильно встановив суд апеляційної інстанції, дослідивши належним чином докази у справі та врахувавши доводи сторін судового спору.

78. Позивачка ніяких правопорушень щодо ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не здійснювала, зокрема не завдавала відповідачу шкоди та не причетна до його неплатоспроможності. Здійснене втручання у її право володіння її майном порушує статтю 1 Протоколу 1 до Конвенції.

79. Відсутні підстави для застосування Закону № 590-IX у цій справі, оскільки цей закон стосується порушення прав учасника банку, а предмет цього спору стосується незаконного списання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошових коштів свого клієнта. Крім того, цей закон не може бути застосовано, оскільки він не має зворотної дії у часі.

80. Верховний Суд не бере до уваги ті доводи, які не стосуються касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень, у тому числі у межах вимог, встановлених статтею 400 ЦПК України.

(3) Позиція НБУ

81. У січні 2022 року НБУ подав відзив на касаційну скаргу, підписаний Пріцаком Іваном Євгенійовичем , у якому підтримав касаційну скаргу відповідача та просить її задовольнити.

82. Відзив НБУ мотивований тим, що ОСОБА_1 мала статус пов`язаної з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» особи (код № 527) відповідно до умов українського законодавства як дружина іншої пов`язаної із ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» особи за кодом № 526 - ОСОБА_3 . Протилежного позивачка у суді не довела. Отже висновки судів попередніх інстанцій про інше є неправильним застосуванням статті 52 Закону про банки.

83. Списання грошових коштів позивачки від 22 грудня 2016 року відбулось на законних підставах відповідно до умов закону, зокрема, за наявності необхідних повноважень представників ФГВФО. Це списання не є конфіскацією майна відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 201/477/17.

(4) Позиція інших учасників справи

84. Інші учасники справи правом на подання заперечення (відзиву; пояснень) на касаційну скаргу не скористалися.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

85. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції).

86. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї (далі також - Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (згідно із частиною четвертою статті 10 ЦПК України).

87. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України).

88. Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках.

89. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

90. Глава 5 ЦПК України присвячена врегулюванню питання доказів та доказування. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Оцінку доказів суд здійснює відповідно до статті 89 ЦПК України. Зокрема, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

91. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (згідно із частиною першою статті 82 ЦПК України).

92. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

93. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

94. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина друга статті 367 ЦПК України).

95. Підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у певних випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (згідно із пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Також у тих випадках, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України (згідно із пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

96. Особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження (частина перша статті 398 ЦПК України).

97. Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частини перша та друга статті 400 ЦПК України).

98. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (частина друга та абзац другий частини п`ятої статті 215 ЦК України).

99. Верховний Суд, зокрема згідно із статтею 13 ЦПК України, оцінює доводи учасників судового спору у контексті частини другої статті 389 ЦПК України відповідно до їх формулювання цими учасниками, але з точки зору реального змісту своїх правових висновків.

100. Згідно із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у її постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 щодо критеріїв подібності правовідносин, зокрема у контексті пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими як інші. Отже, у тих випадках, коли певна відмінність (у розумних межах) окремих обставин судових справ, зокрема правовідносин, яких вони стосуються, не здатна змінити певний правовий висновок Верховного Суду, він може розглядатися як такий, що застосовується у подібних правовідносинах.

101. Верховний Суд звертає увагу на те, що суди відповідно до статті 13 ЦПК України розглядають судові спори у межах його предмету визначеного особою, яка звернулася до суду за захистом своїх прав. Відповідно, якщо особа звертається до суду із позовом, наприклад про визнання недійсним правочину (договору), то суд розглядає питання наявності підстав для визнання такого правочину недійсним. Але такий розгляд сам по собі не формує правовий висновок Верховного Суду щодо єдиного можливого способу захисту прав при розгляді таких спорів виключно у межах сформульованого певною особою (декількома особами у різних справах) предмету спору, якщо тільки Верховний Суд прямо не вказує на свій правовий висновок про належний спосіб захисту прав у певних обставинах. Тобто, якщо Верховний Суд розглянув позов (декілька позовів) про визнання недійсним договору про придбання акцій додаткової емісії банку пов`язаною з ним особою відповідно до умов статті 41-1 Закону про гарантування вкладів, то це не означає, що єдиним способом захисту прав пов`язаної особи, які були порушені у ході реалізації статті 41-1 Закону про гарантування вкладів, є оскарження дійсності цього договору. Сам по собі розгляд Верховним Судом таких справ не дає підстав для відповідного правового висновку. Правовими висновками, про які йде мова у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у цьому випадку є, наприклад, висновки щодо наявності повноважень у окремих осіб на укладання такого договору відповідно до конкретних норм права, про відповідність укладення цього договору конкретним нормам права тощо.

102. Водночас суд також наділений повноваженнями за власної ініціативи констатувати нікчемність зазначеного договору та застосувати відповідні наслідки згідно зі змістом статті 215 ЦК України, дотримуючись принципу «jura novit curia» («суд знає закони») (щодо цього принципу дивитись, наприклад, постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 червня2021 року у справі № 904/5726/19). А відтак, констатація Верховним Судом нікчемності відповідного договору або її відсутність (відмова у такій констатації) може бути правовим висновком для судових спорів з подібними правовідносинами у контексті пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

103. Верховний Суд не приймає до уваги посилання відповідача на його постанову від 17 листопада 2020 року у справі № 910/8012/17 у контексті правових висновків щодо нікчемності або недійсності договору про придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного банку у відповідній процедурі виведення його з ринку, оскільки у цій постанові Верховний Суд вказав на неповне з`ясування судами обставин справи та передав її на новий розгляд до суду першої інстанції. Водночас Верховний Суд приймає до уваги свій правовий висновок, зроблений у цій справі, щодо наявності у уповноважених осіб ФГВФО повноважень підписувати відповідні договори у порядку законного представництва.

104. Верховний Суд не бачить підстав для висновку про те, що апеляційний суд проігнорував його правовий висновок, на який посилається відповідач, викладений у постанові від 15 червня 2020 року у справі № 826/20221/16, оскільки апеляційний суд, розглянувши справу, фактично його реалізував відповідно до зауважень постанови Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 201/2485/17. Питання правильного застосування апеляційним судом норм права відповідно до цього правового висновку у контексті наданих апеляційному суду доказів та встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи - це інше питання. Необхідність наявності у особи статусу пов`язаної із банком особи на конкретний момент у часі для законної реалізації статті 41-1 Закону про гарантування вкладів у процедурі виведення неплатоспроможного банку з ринку за участю держави випливає із застосованих норм права, а не відповідного правового висновку Верховного Суду.

105. Також Верховний Суд не приймає до уваги посилання відповідача на правовий висновок з приводу того, що стан пов`язаності особи з неплатоспроможним банком встановлюється на дату ухвалення рішення про ліквідацію банку, викладений у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 910/14646/19, оскільки ця справа не стосується реалізації процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку за участі держави як інвестора відповідно до статті 41-1 Закону про гарантування вкладів, а сам спір стосувався оскарження акціонерним товариством свого статусу пов`язаної з банком особи з метою бути включеним у більш ранню чергу реєстру акцептованих вимог кредиторів, що не дає підстав вважати правовідносини судових справ подібними.

106. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що за висновками ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine»), заява № 63566/00, п. 23).

(1.1) Щодо наявності у позивачки статусу пов`язаної із банком особи

107. Асоційована особа - чоловік або дружина, прямі родичі цієї особи (батько, мати, діти, рідні брати та сестри, дід, баба, онуки), прямі родичі чоловіка або дружини цієї особи, чоловік або дружина прямого родича (абзац другий частини першої статті 2 Закону про банки).

108. Для цілей Закону про банки пов`язаними з банком особами, зокрема, є керівники юридичних осіб та керівники банків, які є спорідненими та афілійованими особами банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів цих осіб, асоційовані особи цих фізичних осіб (згідно із пунктами 6 та 7 Закону про банки).

109. Банк зобов`язаний подавати НБУ інформацію про пов`язаних із банком осіб у порядку, встановленому нормативно-правовими актами НБУ (частина друга статті 52 Закону про банки).

110. НБУ при здійсненні банківського нагляду має право визначати пов`язаними з банком особами фізичних та юридичних осіб, зазначених, зокрема у пунктах 6-7 частини першої статті 52 Закону про банки, за наявності ознак, визначених у нормативно-правових актах НБУ, з урахуванням характеру взаємовідносин, операцій та наявності інших зв`язків із банком. Про таке рішення НБУ не пізніше наступного робочого дня повідомляє відповідний банк. У такому разі особа вважається пов`язаною з банком, якщо банк протягом 15 робочих днів із дня отримання повідомлення НБУ про визначення особи пов`язаною з банком не доведе протилежного (частина третя статті 52 Закону про банки).

111. Особа, визначена рішенням НБУ пов`язаною з банком особою, чи такий банк можуть оскаржити в установленому законом порядку рішення НБУ про визначення особи пов`язаною з банком особою, а в разі притягнення такої особи до передбаченої законом відповідальності - оспорити підстави рішення НБУ про її визначення пов`язаною з банком особою (частина четверта статті 52 Закону про банки).

112. Главою І розділу ІІ Положення № 315 врегульовано порядок визначення банком пов`язаних із ним осіб. Банк визначає перелік пов`язаних із банком осіб, який затверджується правлінням банку, відповідно до вимог статті 52 Закону про банки та з урахуванням Положення № 315. Особа є пов`язаною з банком із моменту виникнення підстав для визначення такої особи пов`язаною з банком відповідно до вимог зазначеної статті закону. Банк забезпечує внесення змін до переліку пов`язаних із банком осіб на підставі змін інформації щодо особи, визначеної пов`язаною з банком, визначення нових осіб пов`язаними з банком особами тощо. Банк зобов`язаний щомісячно надавати НБУ актуалізований перелік пов`язаних із банком осіб за формою та у строки, визначені нормативно-правовим актом НБУ з питань організації статистичної звітності, що подається до НБУ.

113. Главою ІІ розділу ІІ Положення № 315 врегульований порядок визначення НБУ пов`язаних із банком осіб. НБУ може визначати пов`язаною із банком особу відповідно до вимог статті 52 Закону про банки із застосуванням, зокрема, ознак, зазначених у главі 3 розділу ІІ Положення № 315. НБУ може визначати пов`язаною з банком особу, використовуючи одну або декілька ознак одночасно. Рішення про визначення юридичних або фізичних осіб пов`язаними з банком особами приймає Комісія з питань визначення пов`язаних із банком осіб і перевірки операцій банків із такими особами. НБУ приймає рішення про визначення юридичної або фізичної особи пов`язаною з банком особою кожного разу, коли НБУ виявляє підстави для цього. Визначення особи не пов`язаною з банком не перешкоджає наступному визначенню такої особи пов`язаною, якщо для цього виникають підстави. Відповідні рішення НБУ доводить до відома банку засобами електронного зв`язку або надсилає їх у письмовій формі. Банк зобов`язаний визначити особу пов`язаною та внести відповідні зміни до переліку пов`язаних осіб не пізніше першої звітної дати після завершення терміну, передбаченого Положенням № 315.

114. Відповідно до Положення № 315 встановлюються коди типу пов`язаної з банком особи відповідно до статті 52 Закону про банки. Код № 527 - асоційовані особи фізичних осіб, зазначених у пунктах 1-6 частини першої статті 52 Закону про банки. Код № 526 - керівники юридичних осіб та керівники банків, які є спорідненими та афільованими особами банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів цих осіб.

115. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 826/20221/16-а, на який, зокрема, послався Верховний Суд, передаючи справу № 201/2485/17 на новий розгляд до апеляційного суду, та сам апеляційний суд, приймаючи оскаржувану постанову, саме позивачі вправі доводити відсутність у них статусу осіб, пов`язаних з банком, у певний проміжок часу як підставу своїх вимог, посилаючись на частину першу статті 52 Закону про банки, без оскарження відповідного рішення НБУ як самостійної позовної вимоги. Отже, якщо рішення НБУ щодо визнання особи пов`язаною з банком, або рішення самого банку щодо наявності пов`язаної з ним особи не скасоване та не оскаржується безпосередньо у суді, то особа, яка визнана пов`язаною із банком може оскаржувати у цьому суді підстави визнання такого її статусу, але тягар доведення (спростування) покладається саме на неї. Вона не може вимагати доведення НБУ чи банком обґрунтованості цього рішення. Доведення зазначеного передбачає надання аргументів та доказів щодо спростування відповідного факту, а не його заперечення з вимогою саме доводити, а не пояснювати підстави прийняття відповідного рішення НБУ, або банком. Це не протирічить зазначеному правовому висновку Верховного Суду.

116. Відповідно до матеріалів справи, які кореспондують поясненням касаційної скарги відповідача, він надав необхідні пояснення з приводу того за яким кодом та відповідно до яких обставин був встановлений статус позивачки як пов`язаної з відповідачем (банком) особи на момент укладення Договору про придбання акцій банку позивачкою. Апеляційний суд не звернув належної уваги на ці пояснення та безпідставно дійшов висновку про необхідність наявності у позивачки такого статусу саме на момент укладення тих договорів, які вона вимагала розірвати.

117. Зокрема, апеляційний суд не звернув увагу, що код № 527 означає асоційовану особу фізичної особи, пов`язаної із банком, зокрема, за кодом типу № 526. Позивачка не спростувала той факт, що у відповідний момент мала статус дружини ОСОБА_3 . Апеляційний суд встановив той факт, що позивачка була у той момент дружиною ОСОБА_3 . Для належного встановлення статусу афілійованої особи та пов`язаної з відповідачем (банком) особи за кодом № 527 апеляційному суду не потрібні були додатково жодні первинні документи з приводу взаємовідносин позивачки із відповідачем, які б виступали додатковими критеріями встановлення її пов`язаності з відповідачем (виписки за рахунками, договори тощо).

118. Апеляційний суд не звернув увагу на те, що ОСОБА_3 не є позивачем у цій справі, а відповідач чи НБУ не повинні додатково доводити підстави прийняття нескасованих та неоскаржених рішень з приводу пов`язаності його із відповідачем. Підстави визначення ОСОБА_3 пов`язаною особою із відповідачем за кодом типу пов`язаності 526 (керівники юридичних осіб та керівники банків, які є спорідненими та афілійованими особами банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів цих осіб) були пояснені відповідачем апеляційному суду, у тому числі з посиланням на факт того, що сам ОСОБА_3 не заперечує та не спростовує такого статусу у аналогічній судовій справі № 201/5856/17, у якій він виступає позивачем щодо ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у зв`язку з реалізацією тієї самої процедури виведення неплатоспроможного банку (відповідача) з ринку на підставі статті 41-1 Закону про гарантування вкладів.Позивачка ж жодних доказів на спростування наявності у ОСОБА_3 статусу пов`язаної із відповідачем (банком) особи не надала. Відповідно до мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення апеляційний суд належним чином не встановив заперечення позивачки з приводу наявності у її чоловіка статусу пов`язаної із ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» особи. Також у матеріалах справи, що розглядається, відсутні докази того, що він спростував або спростовував підстави визнання його пов`язаною з відповідачем (банком) особою.

119. Якщо апеляційному суду потрібні були додаткові докази статусу пов`язаної з відповідачем (банком) особи саме ОСОБА_3 , то суд мав зупинити провадження у цій справі на підставі відповідного клопотання відповідача до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 201/5856/17. А якщо апеляційний суд сам визнав, що зазначений статус ОСОБА_3 не є предметом цього спору (не встановлюється у межах цієї судової справи), що у нього достатньо доказів для розгляду справи і додаткові докази йому не потрібні, то у нього відсутні підстави у подальшому послатися на недостатність доказів з цього питання, або їх неподання відповідачем, оскільки це прямо протирічить принципу змагальності сторін, закріпленому у пункті 4 частини третьої статті 2 ЦПК України, та принципу рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом, закріпленому у пункті 2 частини третьої цієї статті ЦПК України, протирічить вимогам пунктів 4 та 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України. Апеляційний суд за умов відсутності доводів позивачки на спростування відповідного статусу її чоловіка не мав підстав ставити під сумнів рішення НБУ № 105 як достатній та належний доказ зазначеного статусу ОСОБА_3 , як і пояснення з цього приводу представників відповідача (банку), який наділений повноваженнями визначати пов`язаних із собою осіб згідно із статтею 52 Закону про банки та Главою І розділу ІІ Положення № 315.

120. Верховний Суд, керуючись частиною четвертою статті 82 ЦПК України, приймає до уваги, що відповідно до встановлених судом обставин у справі № 201/5856/17, які наводились, зокрема апеляційному суду, відповідачем у цій справі та які не заперечувались й не спростовані учасниками цього спору, ОСОБА_3 є пов`язаної із ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» особою за кодом 526 на період проведення процедури виведення неплатоспроможного ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з ринку за участю держави як інвестора. Цей його статус не спростований у справі № 201/5856/17, у тому числі станом на момент підписання Договору про придбання акцій банку позивачкою, у всіх судових інстанціях, у яких розглядалась ця справа, розгляд якої завершений постановою Верховного Суду від 12 квітня 2023 року.

121. Отже, суди попередніх інстанцій помилково не визначили позивачку як пов`язану із відповідачем (банком) особу. Позивачка є пов`язаною із відповідачем (банком) особою за кодом № 527, зокрема на момент укладення Договору про придбання акцій банку позивачкою, ігнорування цього призвело до неправильного вирішення судового спору судами попередніх інстанцій.

(1.2) Щодо дійсності Договору придбання акцій банку позивачкою та реалізації повноважень із списання грошових коштів позивачки

122. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом (частини четверта-шоста статті 41 Конституції України у актуальній редакції).

123. Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частини перша та друга цієї статті ЦК України зазначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

124. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України (згідно із частиною першою статті 215 ЦК України).

125. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

126. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

127. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (частини перша та третя статті 237 ЦК України).

128. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (частина перша статті 239 ЦК України).

129. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (згідно із частиною другою статті 321 ЦК України).

130. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом (частина друга статті 1071 ЦК України).

131. Безготівкові розрахунки проводяться на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді (частина третя статті 51 Закону про банки).

132. Виведення неплатоспроможного банку з ринку -заходи, які здійснює ФГВФО стосовно банку, віднесеного до категорії неплатоспроможних, щодо виведення його з ринку одним із способів, визначених статтею 39 Закону про гарантування вкладів (згідно із пунктом 2 частини першої статті 2 Закону про гарантування вкладів).

133. Неплатоспроможний банк - банк, щодо якого НБУ прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом про банки (пункт 8 частини першої статті 2 Закону про гарантування вкладів).

134. Уповноважена особа ФГВФО - працівник ФГВФО, який від імені ФГВФО та в межах повноважень, передбачених Законом про гарантування вкладів та/або делегованих ФГВФО, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку (відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 Закону про гарантування вкладів).

135. ФГВФО є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених Законом про гарантування вкладів (згідно із частиною першою статті 3 Закону про гарантування вкладів).

136. ФГВФО безпосередньо або уповноважена особа ФГВФО у разі делегування їй повноважень має, зокрема, право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку, укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених Законом про гарантування вкладів, вчиняти дії, спрямовані на виконання плану врегулювання, відповідно до Закону про гарантування вкладів та нормативно-правових актів ФГВФО (пункти 1, 2 та 11 частини другої статті 37 Закону про гарантування вкладів).

137. Уповноважена особа ФГВФО діє від імені банку в межах повноважень ФГВФО, має право здійснювати інші повноваження, встановлені Законом про гарантування вкладів, та делеговані їй ФГВФО (згідно із частиною третьою статті 37 Закону про гарантування вкладів).

138. На виконання своїх повноважень уповноважена особа ФГВФО, зокрема, діє без довіреності від імені банку, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку, видає накази та розпорядження, дає доручення, обов`язкові до виконання працівниками банку (пункти 1 та 2 частини четвертої статті 37 Закону про гарантування вкладів).

139. Відповідно до пункту 5 частини другої статті 39 Закону про гарантування вкладів одним із способів виведення неплатоспроможного банку з ринку є продаж неплатоспроможного банку інвестору.

140. Держава в особі, зокрема, Мінфіну має право брати участь у виведенні з ринку неплатоспроможного банку, що відповідає критеріям, визначеним КМУ за погодженням з НБУ, у спосіб, визначений пунктами 3-5 частини другої статті 39 Закону про гарантування вкладів (згідно із частиною першою статті 41-1 Закону про гарантування вкладів).

141. У разі виведення неплатоспроможного банку з ринку за участю держави у спосіб, визначений пунктом 5 частини другої статті 39 Закону про гарантування вкладів, держава виступає інвестором (відповідно до частини п`ятої статті 41-1 Закону про гарантування вкладів).

142. Рішення про участь держави у виведенні неплатоспроможного банку з ринку у спосіб, визначений пунктом 5 частини другої статті 39 Закону про гарантування вкладів, приймає КМУ за пропозицією НБУ, в якій зазначаються спосіб виведення банку з ринку за участю держави та розрахунки мінімальної потреби в капіталі з урахуванням можливості обміну необтяжених грошових зобов`язань банку перед пов`язаними особами, а також необтяжених грошових зобов`язань перед юридичними та фізичними особами, що не пов`язані з банком, крім коштів за поточними та депозитними рахунками таких осіб на акції додаткової емісії. Ця пропозиція повинна також містити розрахунок можливої потреби у додатковій капіталізації банку з урахуванням консервативних сценаріїв економічного розвитку, визначених НБУ (згідно із частиною третьою статті 41-1 Закону про гарантування вкладів).

143. У день отримання рішення КМУ про участь держави у виведенні неплатоспроможного банку з ринку відповідно до пункту 5 частини другої статті 39 Закону про гарантування вкладів ФГВФО у строки, встановлені цією частиною, вживає заходів до додаткового розміщення акцій нової емісії, зокрема за таких умов: повідомлення акціонерів про скликання загальних зборів не здійснюється; у строк не пізніше двох робочих днів після прийняття загальними зборами рішення про збільшення статутного капіталу неплатоспроможного банку здійснюється укладення уповноваженою особою ФГВФО договорів від імені пов`язаних осіб такого банку про придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного банку (пункти 1 та 2 абзацу першого частини шостої статті 41-1 Закону про гарантування вкладів).

144. До здійснення внеску до статутного капіталу ФГВФО, зокрема, має право розпорядитися необтяженими грошовими зобов`язаннями банку перед пов`язаними особами, а також необтяженими грошовими зобов`язаннями перед юридичними та фізичними особами, що не пов`язані з банком, крім коштів за поточними та депозитними рахунками таких осіб шляхом обміну зазначених зобов`язань на акції додаткової емісії банку (згідно із абзацом другим частини шостої статті 41-1 Закону про гарантування вкладів).

145. Якщо капітал банку за результатами формування резервів та обміну зобов`язань на акції додаткової емісії банку залишається від`ємним чи нульовим, ФГВФО продає акції неплатоспроможного банку Мінфіну у повному обсязі за одну гривню. Кошти від продажу неплатоспроможного банку спрямовуються на поповнення коштів ФГВФО (абзац третій частини шостої статті 41-1 Закону про гарантування вкладів).

146. Відповідно до постанови КМУ від 18 грудня 2016 року № 961 «Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи» КМУ прийняв пропозицію НБУ щодо участі держави в особі Мінфіну у виведенні з ринку ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у спосіб, визначений пунктом 5 частини другої статті 39 Закону про гарантування вкладів.

147. Меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів НБУ (пункт 19-1 частини першої статті 1 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-III «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у актуальній редакції).

148. Аналіз вищевказаних положень законодавства свідчить про те, що ФГВФО в особі уповноваженої особи наділений правом на розпорядження грошовими коштами, які знаходяться на депозитних рахунках вкладників неплатоспроможного банку, який виводиться з ринку відповідно до умов статті 41-1 Закону про гарантування вкладів. Це відповідає правовому висновку, викладеному, зокрема, у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 916/174/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 201/477/17, від 10 травня 2018 року у справі № 904/272/17, від 17 листопада 2020 року у справі № 910/8012/17, від 12 квітня 2023 року у справі № 201/5856/17.

149. За змістом частини шостої статті 41-1 ФГВФО має право розпоряджатися (шляхом обміну на акції додаткової емісії банку) необтяженими грошовими зобов`язаннями банку як перед пов`язаними особами, так і перед юридичними та фізичними особами, що не пов`язані з банком. Водночас окреме зазначення у наведеній правовій нормі про зобов`язання кожної з вказаних груп осіб із застосуванням розділового сполучника «а» дає підстави для висновку про неоднакове правове регулювання правовідносин щодо відповідних необтяжених грошових зобов`язань банку в залежності від особи кредитора таких зобов`язань та встановлення виключення щодо коштів за поточними та депозитними рахунками саме стосовно осіб, що не пов`язані з банком.

150. Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним, зокрема, у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 916/174/17, від 11 квітня 2018 року у справі №201/477/17, від 12 квітня 2023 року у справі № 201/5856/17.

151. Враховуючи, що позивачка не спростувала належним чином свій статус пов`язаної з відповідачем (банком) особи, виключення, передбачене частиною шостою статті 41-1 Закону про гарантування вкладів на неї не розповсюджується. ФГВФО мав право зазначеним чином розпорядитися її відповідними грошовими коштами.

152. Отже, з урахуванням обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій, за грошові кошти з вищезазначених депозитних та карткових рахунків позивачки, відкритих у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», були придбані акції додаткової емісії ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на підставі Договору про придбання акцій банку позивачкою, які у подальшому відчужені на користь держави на підставі Договору про викуп акцій позивачки державою. Це відбулось не в результаті помилки, а на підставі передбачених законом положень. Уповноважена особа ФГВФО, яка під час дії тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» діяла від імені ФГВФО на підставі меморіальних ордерів, які видані відповідачем як спеціальною фінансовою установою, яка має банківську ліцензію та може здійснювати переказ коштів, за підписом ФГВФО у порядку, визначеному статтею 41-1 Закону про гарантування вкладів, здійснила списання грошових коштів від імені позивачки як її представник. Це списання коштів здійснене на законних підставах - відповідно до Договору про придбання акцій банку позивачкою, укладеного на виконання вимог Закону.

153. Процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку, у якій держава виступила інвестором, проводилась відповідно до приписів Закону, зокрема статті 41-1 Закону про гарантування вкладів. Ця процедура не передбачає конфіскацію майна позивачки, тому відсутні підстави говорити, що у ході реалізації цієї процедури відбулась конфіскація відповідних грошових коштів позивачки. Доводи з приводу конфіскації є помилковим тлумаченням зазначеної процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку, яка передбачена статтею 41-1 Закону про гарантування вкладів. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 201/477/17.

154. Відповідно до встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, які не спростовані сторонами судового спору, Договір про придбання акцій банку позивачкою не передбачає конфіскаціюмайна позивачки, а передбачає конвертацію її грошових коштів у акції відповідача. Договір про викуп акцій позивачки державою також не передбачає конфіскацію цих акцій, а є відплатним договором. Суди попередніх інстанцій безпідставно дійшли висновку щодо наявності факту конфіскації майна позивачки та пов`язаності здійсненої процедури набуття нею акцій відповідача з наступним їх придбанням у неї державою із необхідністю існування якогось правопорушення позивачки.

155. Застосування державою процедур, передбачених законодавством, для збереження банку та стабільності банківської системи не є санкцією стосовно пов`язаних з цим банком осіб та/або акціонерів цього банку за правопорушення цих осіб, тому безпідставними є аргументи щодо відсутності правопорушень з боку цих осіб у контексті цієї процедури, оскільки відповідно до умов статті 41-1 Закону про гарантування вкладів правопорушення не є ініціюючою подією для реалізації цієї статті Закону. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 лютого 2023 року у справі № 910/18214/19 підтвердила, що процедура «бейл-ін» («bail-in», викуп акцій банку додаткової емісії після конвертації у ці акції коштів пов`язаної особи) не спрямована на покарання кредиторів, до яких вона застосована (пункт 9.25).

156. Втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснене з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (дивитись рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» («Sporrong and Lonnroth v. Sweden»), заяви № 7151/75 та № 7152/75, п. 69).

157. ЄСПЛ зазначив у справі «Прессос Компанія Навєра С. А. та інші проти Бельгії» («Pressos Compania Naviera S. A. and Others v. Belgium», заява № 17849/91, п. 38, рішення від 20 листопада 1995 року), що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

158. Разом з тим, при визначенні зазначеної вимоги держава користується широкою свободою розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети закону (дивитись, наприклад, рішення ЄСПЛ від 12 листопада 2002 року у справі «Звольски та Звольська проти Республіки Чехія» («Zvolsky and Zvolska v. the Czech Republic», заява № 46129/99, п. 69)).

159. ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що стабільність банків та інтересів їх вкладників і кредиторів заслуговує посиленого захисту, а національні інституції наділені широкою свободою розсуду у питаннях як діяти у ситуаціях, коли існує загроза вищевказаному (дивитись, серед іншого, рішення ЄСПЛ від 02 липня 2016 року у справі «Міжнародний банк комерції та розвитку АД та інші проти Болгарії» («International Bank for Commerce and Development AD and Others v. Bulgaria»), заява № 7031/05, п. 124; рішення ЄСПЛ від 16 березня 2021 року у справі «Карагасаноглу проти Туреччини» («Karahasanoglu v. Turkey», заява № 21392/08, п. 150). Також, наприклад, у своєму рішенні від 24 лютого 2006 року (справа «Капітал Банк АД проти Болгарії» («Capital Bank AD v. Bulgaria»), заява № 49429/99, п. 136) він фактично вказав, що зазначена широка свобода розсуду національних інституцій у відповідних питаннях пов`язана з тим, що стабільність банківської системи є чутливою економічною сферою.

160. У цій справі участь ФГВФО та його уповноважених осіб обумовлена виконанням функцій виведення банку з ринку за участю держави. Специфіка характеру цих правовідносин полягає у тому, що метою участі держави визначено потребу забезпечення стабільності фінансової системи України і захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників (постанова КМУ від 18 грудня 2016 року № 961 «Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи»), що свідчить про обумовленість цієї участі суспільним, публічним інтересом. Тобто проведення процедури, передбаченої статтею 41-1 Закону про гарантування вкладів, яка передбачає викуп акцій додаткової емісії банку (відповідача) від імені позивачки на підставі Договору про придбання акцій банку позивачкою з наступним їх продажем державі на підставі Договору про викуп акцій позивачки державою здійснюється заради суспільного інтересу (публічного інтересу), що виключає невідповідність цієї процедури, цих двох договорів публічному порядку, а відтак і їх нікчемність у зв`язку із порушенням, зокрема, статті 41 Конституції України.

161. Якщо правочин вчиняється на підставі закону, який по суті формує публічний порядок (стаття 41-1 Закону про гарантування вкладів), оскільки його прийняття переслідувало легітимну мету запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи та вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможних банків з ринку, то відповідний правочин (Договір про придбання акцій банку позивачкою, укладений на підставі частини шостої статті 41-1 цього Закону) не може бути кваліфікований як нікчемний на підставі статті 228 ЦК України.

162. Аналогічний правовий висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 201/5856/17. Крім того, Верховний Суд, розглядаючи питання недійсності аналогічних договорів (передбачених рішенням ФГВФО № 2887) у цій процедурі виведення неплатоспроможного ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з ринку за участі держави як інвестора, не дійшов висновку про нікчемність цих договорів, що слідує із його постанов від 10 травня 2018 року у справі № 904/272/17 та від 13 лютого 2018 року у справі № 916/174/17.

163. Втручання у майнові права позивачки, яке відбулось у результаті здійснення процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку за участі держави у якості інвестора, передбаченої статтею 41-1 Закону про гарантування вкладів, є пропорційним у контексті публічного інтересу, оскільки: є законним (відбулось відповідно до механізму, встановленого законом, у передбачуваний спосіб), переслідувало легітимну мету запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи та вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку України - у зв`язку з цим було необхідним.

164. Суди попередніх інстанцій не врахували вищезазначене, що призвело до порушення вимог статті 263 (законність і обґрунтованість судового рішення) ЦПК України.

(1.3) Щодо розірвання позивачкою договорів банківських вкладів та рахунків з відповідачем й повернення коштів

165. Законом № 590-IX стаття 5 (способи захисту, які застосовуються судом) ЦПК України доповнена частинами третьою і четвертою наступного змісту. Єдиним способом захисту прав осіб, які є (були) учасниками банку і права та інтереси яких були порушені внаслідок виведення неплатоспроможного банку з ринку або ліквідації банку на підставі протиправного (незаконного) індивідуального акта Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішення Кабінету Міністрів України, є відшкодування завданої шкоди у грошовій формі (пункт 3). Визнання протиправним (незаконним) індивідуального акта/рішення, зазначеного в частині третій цієї статті, не може бути підставою для застосування способів захисту у вигляді визнання недійсними, нечинними, протиправними та скасування будь-яких рішень, правочинів або інших дій/визнання протиправною бездіяльності, прийнятих, вчинених або допущених у процедурі виведення неплатоспроможного банку з ринку/ліквідації банку (пункт 4).

166. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 525 ЦК України).

167. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (частина перша статті 610 ЦК України).

168. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, відшкодування збитків та моральної шкоди (пункти 1 та 4 частини першої статті 611 ЦК України).

169. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

170. У разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 1073 ЦК України).

171. У разі прийняття закону, що припиняє право власності на певне майно, шкода, завдана власникові такого майна, відшкодовується державою у повному обсязі (частина перша статті 1170 ЦК України).

172. Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця (частина друга статті 10 Закону про захист прав споживачів).

173. Верховний Суд бере до уваги той факт, що в межах сформульованого предмета спору не ставиться вимога про витребування грошових коштів за Договором про придбання акцій банку позивачкою або Договором про викуп акцій позивачки державою.

174. Договори, на які посилається позивачка та розірвання яких вимагає, припинили свою дію в момент укладення Договору про придбання акцій банку позивачкою разом із зобов`язаннями, передбаченими ними.

175. Оскільки суди попередніх інстанцій не визнали Договір про придбання акцій банку позивачкою недійсним, а висновок про його нікчемність був безпідставний, то цей договір є чинним, а дія договорів, про розірвання яких просить позивачка не поновлювалась. Відповідно суд не може їх розірвати, оскільки вони припинили свою дію у зв`язку із реалізацією процедури виведення неплатоспроможного банку (відповідача) з ринку за участю держави як інвестора.

176. Грошові кошти позивачки, які вона вимагала відповідача повернути їй відповідно до вимог закону були списані на підставі Договору про придбання акцій банку позивачкою, що є законною підставою такого списання. Отже, відсутні підстави їх стягнення відповідно до заявленого позивачкою обґрунтування позову.

177. Законність та незворотність безпосередньо самої процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку за участю держави як інвестора відповідно до статті 41-1 Закону про гарантування вкладів підтверджується правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 лютого 2023 року у справі № 910/18214/19, у тому числі щодо темпорального застосування Закону № 590-IX. Для захисту інтересів осіб, які діють добросовісно і які придбали акції та інші активи, права або зобов`язання відповідного банку, щодо якого застосована зазначена процедура, у разі встановлення порушення цих прав, передбачається виключно компенсація збитків, яких зазнала особа у результаті реалізації такої процедури (пункти 9.16-9.23, 9.27-9.34).

178. Крім того Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що оскарження до суду договорів купівлі-продажу акцій, укладених у процедурі «бейл-ін», не може бути підставою для застосування наслідків недійсності правочину (договору) (пункт 9.30).

179. Стаття 41-1 Закону про гарантування вкладів була та є чинною на момент розгляду цієї справи судами усіх інстанцій.

180. Невідповідність оскаржуваних судових рішень також свідчить про порушення вимог статті 263 ЦПК України.

181. Оскільки позивачка безпосередньо не оскаржує законність індивідуальних актів НБУ, Мінфіну, ФГВФО чи інших державних органів та установ, які покладені в основу проведення зазначеної процедури «бейл-ін» щодо відповідача, то й висновок Великої Палати Верховного Суду щодо закриття судових проваджень на підставі пункту 7 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 590-IX, викладений у постанові від 15 лютого 2023 року у справі № 910/18214/19 (пункт 9.52) не є релевантним для цієї справи.

182. Позивачка не позбавлена права звернутись до суду з вимогою про компенсацію їй збитків, завданих державою у результаті реалізації спеціальної процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку, передбаченої статтею 41-1 Закону про гарантування вкладів. Тобто будь-яка майнова шкода позивачки, чи то у результаті невиконання обов`язку із перерахунку однієї гривні за Договором викупу акцій банку державою, чи то будь-яка інша майнова шкода позивачки, отримана у результаті проведення зазначеної процедури виведення неплатоспроможного банку (відповідача) з ринку, у якій держава виступила інвестором, здійснюється через позовні вимоги про відшкодування майнової шкоди (компенсацію збитків), спрямовані до держави, з доведенням незаконності дій держави в межах реалізації цієї процедури, передбаченої Законом.

(2) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

(2.1) Щодо суті касаційної скарги

183. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).

184. Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

185. На підставі здійсненої вище оцінки аргументів учасників справи, висновків судів попередніх інстанцій Верховний Суд дійшов висновку про необхідність задовільнити касаційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК»: скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року у частині задоволення позовних вимог, а рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року - у частині задоволення позовних вимог та розподілу судових витрат, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивачки у частині, у якій вони були задоволені оскаржуваними судовими рішеннями.

(2.2) Щодо судових витрат

186. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

187. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, без задоволення, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ (згідно із частиною сьомою статті 141 ЦПК України).

188. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

189. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України).

190. Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав (частина третя статті 22 Закону про захист прав споживачів).

191. Відповідач не заявляв до відшкодування судові витрати у зв`язку із розглядом його касаційної скарги. Інші учасники справи не заявляли до відшкодування судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

192. Суд першої інстанції дійшов висновку про звільнення позивачки від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону про захист прав споживачів (відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц та постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 201/5856/17), за результатами вивчення матеріалів цієї справи та її розгляду дійшов висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь держави судовий збір на загальну суму 18 240,00 грн: за шістнадцять немайнових вимог (розірвання договорів) - 10 240,00 грн; за вимогами майнового характеру (стягнення грошових коштів) - 8 000,00 грн.

193. Разом з тим, враховуючи мотиви та висновки цієї постанови Верховного Суду, керуючись статтею 400 ЦПК України, згідно із частиною восьмою статті 141 ЦПК України витрати АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зі сплати на користь держави судового збору за розгляд справи судом першої інстанції на загальну суму 18 240,00 грн (за рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року) підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ.

194. Відповідно до платіжного доручення від 11 грудня 2017 року № PROM1BAY9B відповідач сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 20 064,00 грн.

195. Згідно із меморіальним ордером від 11 січня 2018 року № НБУ, усуваючи недоліки своєї апеляційної скарги, сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 20 064,00 грн.

196. Дніпровський апеляційний суд, приймаючи свою постанову від 14 березня 2019 року, розподіл судових витрат не здійснив. Верховний Суд, приймаючи свою постанову від 18 листопада 2020 року, якою частково задовольнив вимоги касаційної скарги ОСОБА_1 та передав цю справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, розподіл судових витрат не здійснював відповідно до умов статті 141 ЦПК України, погодився з тим, що позивачка звільнена від сплати судового збору за подання касаційної скарги у цій справі. Постановою від 10 листопада 2021 року Дніпровський апеляційний суд залишив без задоволення апеляційні скарги НБУ та відповідача, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції без змін, уточнень з приводу розподілу судових витрат не робив.

197. Враховуючи зазначене, відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України витрати АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 20 064,00 грн та витрати НБУ зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 20 064,00 грн підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ.

198. Згідно із платіжним дорученням від 29 листопада 2021 року № PROM9BO9W3 відповідач сплатив судовий збір за подання касаційної скарги у сумі 17 280,00 грн.

199. Враховуючи результат розгляду касаційної скарги Верховним Судом, відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України витрати АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у сумі 17 280,00 грн підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ.

(2.3) Щодо повороту виконання

200. Суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, зокрема, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він відмовляє в позові повністю (пункт 3 частини першої статті 444 ЦПК України).

201. Питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони (частина п`ята статті 444 ЦПК України).

202. 27 вересня 2022 року адвокатом Тищенком Андрієм Васильовичем, який на той момент був уповноважений представляти відповідача, до Верховного Суду була подана заява про поворот виконання рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року та додані до неї документи.

203. Враховуючи, що Верховний Суд приймає судове рішення, яке призводить до виконання умов частини першої статті 444 ЦПК України, має бути вирішене питання повороту виконання.

204. Відповідно до доданих до зазначеної заяви про поворот виконання матеріалів, зокрема копій платіжних доручень від 28 грудня 2021 року та від 17 січня 2022 року, копії постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 08 лютого 2022 року у виконавчому провадженні № 67860510, рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року щодо стягнення з відповідача 4 801 318,88 грн, 558 152,73 Євро та 21,39 доларів США виконане у примусовому порядку в межах виконавчого провадження № 67860510 Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. З відповідача стягнуто на користь позивача 24 315 395,90 грн.

205. Заява про поворот виконання підлягає задоволенню - з позивача на користь відповідача у порядку повороту виконання рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року (виконавче провадження № 67860510) підлягають стягненню грошові кошти у сумі 24 315 395,90 грн.

(2.4) Щодо оприлюднення цієї постанови Верховного Суду

206. Відповідно до пункту 6 статті 129 Конституції України гласність судового процесу належить до основних засад судочинства.

207. Зазначений конституційний припис не може бути ефективно реалізований без можливості ознайомлення з текстами судових рішень.

208. Відповідно до частини першої статті 3 та частини першої статті 4 Закону України від 22 грудня 2005 року № 3262-IV «Про доступ до судових рішень» (у актуальній редакції далі - Закон про доступ до судових рішень) Державна судова адміністрація України (далі - ДСАУ) забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень; судові рішення, внесені до цього реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному вебпорталі судової влади України.

209. У тих випадках, коли існує необхідність нерозголошення певної інформації, зокрема таємної, іншої інформації, що охороняється законом, необхідність захисту особистого та сімейного життя людини тощо, має бути забезпечена можливість ознайомлення з текстами судових рішень за винятком такої інформації.

210. Відповідно до абзацу другого частини другої статті 2 Закону про доступ до судових рішень якщо судовий розгляд відбувався у закритому судовому засіданні, судове рішення оприлюднюється з виключенням інформації, яка за рішенням суду щодо розгляду справи в закритому судовому засіданні підлягає захисту від розголошення. Згідно із абзацом першим частини четвертої статті 4 Закону про доступ до судових рішень обмеження права вільного користування офіційним веб-порталом судової влади України допускається настільки, наскільки це необхідно для захисту інформації, яка за рішенням суду щодо розгляду справи у закритому судовому засіданні підлягає захисту від розголошення. Пункт 4 абзацу першого та абзац другий частини першої статті 7 Закону про доступ до судових рішень передбачають, що у текстах судових рішень, що відкриті для загального доступу, не може бути розголошена інформація, для забезпечення захисту якої розгляд справи або вчинення окремих процесуальних дій відбувалися у закритому судовому засіданні. Такі відомості замінюються літерними або цифровими позначеннями.

211. При цьому ДСАУ не наділена повноваженням самостійно визначати, яка саме інформація не може бути розголошена.

212. Отже, у таких випадках суд має вказати, яка саме інформація, для забезпечення захисту якої розгляд справи або вчинення окремих процесуальних дій відбувалися у закритому судовому засіданні, не підлягає розголошенню і має бути замінена літерними або цифровими позначеннями.

213. Розгляд цієї справи відбувався частково в закритому судовому засіданні у зв`язку з необхідністю захисту наявної у справі інформації та документів, які містять банківську таємницю. Банківську таємницю у цій справі становить інформація про банківські рахунки та суми депозитів позивачки, оскільки така інформація може свідчити про фінансово-економічний стан позивачки як клієнтки банку (пункти 1 та 3 частини другої статті 60 Закону про банки).

214. Отже, у тексті цієї постанови, що відкритий для загального доступу, інформація про номери банківських рахунків, суми депозитів позивачки та суми відсотків за цими депозитами, суми карткових та інших рахунків, а також суми судових зборів, які так чи інакше вказують на загальну суму грошових вимог позивачки, підлягає заміні літерними або цифровими позначеннями.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 419, 444 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Задовольнити касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК».

2. Скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

3. Скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та розподілу судових витрат.

4. Ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у частині, у якій вони були задоволені рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року.

5. В іншій частині залишити рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року без змін.

6. Компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, витрати Національного банку України зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 20 064,00 грн.

7. Компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, витрати Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» зі сплати: судового збору за розгляд позову у суді першої інстанції у сумі 18 240,00 грн, судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 20 064,00 грн та судового збору за подання касаційної скарги у сумі 17 280,00 грн, загалом - 55 584,00 грн.

8. Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_8 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (ідентифікаційний код юридичної особи: 14360570) у порядку повороту виконання рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року (виконавче провадження № 67860510) грошові кошти у сумі 24 315 395,90 грн (двадцяти чотирьох мільйонів триста п'ятнадцяти тисяч триста дев'яносто п'яти гривень 90 копійок).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

А. І. Грушицький

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов