Справа № 462/2716/22 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/811/2378/22 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретарка: Колич Х.Б.,

за участі в судовому засіданні представника АТ «Сенс Банк» (колишня назва АТ «Альфа Банк») Блажевського П.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова в складі судді Боровкова Д.О. від 11 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» (колишня назва Акціонерне товариство «Альфа-Банк») про визнання недійсним пунктів кредитних договорів, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 серпня 2022 року у задоволені позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним пункту 1 (б) кредитного договору № 501168663 від 30.07.2019 року, пункту 3 кредитного договору № 500843769 від 12.01.2021 року та захист прав споживачів відмовлено.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 серпня 2022 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог:

- визнати недійсним пункт 3 кредитного договору № 500843769 від 12 січня 2021 року у повному обсязі;

- зобов`язати АТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №501168663 від 30.07.2019 року з врахуванням сплачених позичальником коштів.

- за недотримання вимог етичної поведінки зобов`язати Національний Банк України застосувати засоби впливу визначені Законом України №4241 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту боржників при врегулюванні простроченої заборгованості» до АТ «Альфа-Банк».

Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Щодо обов`язку частково обмежити доступ до прямо передбачених в законі відомостей, то звертає увагу на те, що застосування ч. 7 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», яка передбачає, що: «Обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення налається інформація, доступ до якої необмежений». Отже, саме відповідач мав і має обов`язок відокремити відкриту інформацію від інформації з обмеженим доступом і надати всю інформацію, яка є відкритою споживачеві кредитних послуг. Враховуючи вищенаведені норми, вважає, що запитувана нею інформація не є об`єктом захисту згідно процедур і обмежень доступу до інформації, передбачених у Законі України «Про захист персональних даних», Законі України «Про інформацію». Всі вищезазначені норми матеріального права не було застосовано судом, а відтак вимоги банку виконати зобов`язання не надавши доступу до інформації вважає порушенням її прав споживача.Крім того, суд не врахував, що ОСОБА_1 будучи позивачем уклавши акцепт№500843769 від 12.01.2021 з AT «Альфа-Банк» кредитних коштів не отримала.

За приписами ч. 1, ч. 6 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Оскільки вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання АТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №501168663 від 30.07.2019 року з врахуванням сплачених позичальником коштів та зобов`язання Національного Банку України застосувати засоби впливу визначені Законом України №4241 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту боржників при врегулюванні простроченої заборгованості» до АТ «Альфа-Банк»не розглядалися в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України не наділений повноваженнями розглядати вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для вирішення в апеляційному порядку вимог ОСОБА_1 про зобов`язання АТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №501168663 від 30.07.2019 року з врахуванням сплачених позичальником коштів та зобов`язання Національного Банку України застосувати засоби впливу визначені Законом України №4241 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту боржників при врегулюванні простроченої заборгованості» до АТ «Альфа-Банк», про що остання просить в своїй апеляційній скарзі.

Враховуючи вказане, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції в частині вимоги позивачки про визнання недійсним пункт 3 кредитного договору № 500843769 від 12 січня 2021 року.

В судове засідання позивачка не з`явилася, однак суд вважав заможливе проводити розгляд справи у її відсутності (відсутності її представників) зважаючи на те, що така повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від неї до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що така 23.05.2023 року перебуватиме у відрядженні, колегія суддів вважала не обґрунтованим та відхилила, оскільки розгляд справи призначався вдруге з тривалим проміжком часу та дата судового засідання визначалася з врахуванням думки позивачки, відтак позивачка могла або забезпечити участь свого представника в судовому засіданні, або врегулювати питання особистої участі.

Згідно протоколу №2/2022 позачергових зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк», АТ «Альфа-Банк» було перейменовано на АТ «Сенс Банк».

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ «Сенс Банк» в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, апеляційної скарги, відзиву на неї, відповіді на відзив, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 81,89,141,263-265,274-279 ЦПК України,11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», 1, 8 Закону України «Про споживче кредитування», ст. 230 ЦК України відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що 30 липня 2019 року між АТ «Альфа-Банк» та Поважною (до зміни прізвища 04 лютого 2020 року ОСОБА_2 було укладено договір про надання кредиту № 501168663, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, шляхом підписання акцепту. У пункті 2 вказаного договору передбачено, що кредитний договір вважається укладеним та набуває чинності з моменту підписання банком акцепту та надання кредиту відповідно до умов угоди та договору. Зі змісту договору вбачається, що ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 99999,00 грн. строком на 48 місяців, зі сплатою 33% річних. Підпунктом «б» пункту 1 договору про надання кредиту № 501168663 передбачено, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та договором. За ці послуги встановлюється комісійна винагорода за обслуговування кредиту 1,50% від суми кредиту, зазначеної в цьому акцепті без ПДВ. Позивач зазначає у позові, що АТ «Альфа-Банк» не мало права вимагати від неї сплати комісії за обслуговування кредиту, оскільки такі дії банк вчиняв на свою користь, що суперечить публічному порядку, і тому положення, передбачені оспорюваним підпунктом «б» пункту 1 кредитного договору, є нікчемні. 12 січня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту № 50084376, відповідно до умов якого позивач отримала кредит у сумі 110236,24 грн. строком на 84 місяців, зі сплатою 32% річних, шляхом підписання акцепту. Відповідно до пункту 3 вказаного договору кредит надається позичальнику для повернення заборгованості за кредитним договором № 501168663 від 30 липня 2019 року. Розмір 110236,24 грн.; спосіб видачі переказ коштів на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Альфа-Банк», . Заочним рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 березня 2022 року у справі № 462/9340/21 за позовом АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості ухвалено: позов задовольнити; стягнути із ОСОБА_1 в користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість у розмірі 133143 грн. 02 коп. за договором про надання кредиту № 500843769 від 12 січня 2021 року. У мотивувальній частині вказаного судового рішення зазначено, що підписавши 12 січня 2021 року договір про надання кредиту № 500843769, відповідачка ОСОБА_1 , відповідно до статей 3, 627 ЦК України, добровільно погодилася на такі умови кредитного договору та взяла на себе відповідні зобов`язання по поверненню кредитних коштів та сплати процентів за їх користування. Однак, відповідачка порушила взяті на себе, згідно кредитного договору, зобов`язання, зокрема з березня 2021 року не повертає кредит і не сплачує відсотки за користування кредитом, у зв`язку з чим вимога позивача про дострокове стягнення тіла кредиту та відсотків підлягає задоволенню. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28 червня 2022 року у справі № 462/9340/21 заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 березня 2022 у цивільній справі № 462/9340/21 залишено без задоволення. У матеріалах справи № 462/9340/21 відсутні докази, які б свідчили про те, що заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 березня 2022 року оскаржувалося в апеляційному порядку. За таких обставин, вказане судове рішення від 23 березня 2022 року вступило в законну силу та носить преюдиційний характер при вирішенні даного спору. Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що суд не бере до уваги твердження позивача щодо нікчемності підпункту «б» пункту 1 договору про надання кредиту № 501168663 від 30 липня 2019 року, оскільки АТ «Альфа-Банк» мало право встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту № 501168663 від 30 липня 2019 року, на що позивач погодилася, підписавши вказаний договір без будь-яких застережень. Крім цього, суд вважає некоректним посилання позивача на положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), тому, що позивач не врахувала, що положення статті 11 вказаного Закону не діяли у зазначених нею редакціях станом на дату укладення договору про надання кредиту № 501168663 від 30 липня 2019 року та виникнення спірних правовідносин, оскільки текст статті 11 цього Закону був викладений у новій редакції Законом України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування», що набрав чинності 10 червня 2017 року. Наявні в матеріалах справи докази підтверджують, що отримання ОСОБА_1 кредиту за договором № 50084376 від 12 січня 2021 року відбулося внаслідок її вільного волевиявлення для повернення заборгованості за кредитним договором № 501168663 від 30 липня 2019 року в розмірі 110236,24 грн., сума якої позивачем під сумнів не ставилася, підписуючи спірний кредитний договір, вона погодилася з усіма його умовам, і заперечень щодо їх умов не заявляла. При цьому кредитний договір, укладений між сторонами, відповідає вимогам закону. Підстав для застосування статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договору немає, позивачка їх не довела, як і не довела введення її в оману під час укладення договорів споживчого кредиту, оскільки перед їх підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстом та умовами договорів та власноручно їх підписала. Крім цього, позивач не довела обставин, які б свідчили про ведення її в оману відповідачем згідно зі за статтею 230 ЦК України, не довела самого факту обману, наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Беручи до уваги, що заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 березня 2022 року у справі № 462/9340/21, яким із ОСОБА_1 в користь АТ «Альфа-Банк» стягнуто заборгованість у розмірі 133143 грн. 02 коп. за договором про надання кредиту № 500843769 від 12 січня 2021 року набрало законної сили, в апеляційному порядку вказане рішення не оскаржувалося, суд приходить до переконання, що позовні вимоги про визнання недійсними положень оспорюваних пунктів вищевказаних кредитних договорів не підлягають задоволенню також у зв`язку із обранням неналежного способу захисту порушеного права. Враховуючи наведене, суд дослідивши докази по справі у їх сукупності, прийшов до висновків, що у задоволені позову слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Колегія суддів вважає, що такі висновки в оскаржуваній частині відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

14.06.2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Акціонерного товариства «Сенс Банк» (колишня назва Акціонерне товариство «Альфа-Банк»), у якому просила:

- визнати недійсним п.1 (б) кредитного договору про надання кредиту № 501168663 від 30 липня 2019 року, укладеного між ОСОБА_3 та АТ «Альфа-Банк»;

- визнати недійсним пункт 3 кредитного договору № 500843769 від 12 січня 2021 року, укладеного між ОСОБА_3 та АТ «Альфа-Банк» в частині визначення розміру кредиту.

Свої вимоги мотивувала тим, що 30 липня 2019 року між сторонами було укладено договір про надання кредиту № 501168663, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Відповідно до умов вказаного договору вона отримала кредит у сумі 99999,00 грн. строком на 48 місяців, зі сплатою 33% річних. Підпунктом «б» пункту 1 вказаного договору було передбачено, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та договором. За ці послуги встановлювалася комісійна винагорода за обслуговування кредиту 1,50% від суми кредиту, зазначеної в цьому акцепті без ПДВ. Вважає, що АТ «Альфа-Банк» не мав права вимагати від неї сплати комісії за обслуговування кредиту, оскільки такі дії банк вчиняв на свою користь, що суперечить публічному порядку, і тому положення, передбачені оспорюваним підпунктом «б» пункту вказаного договору, є нікчемні. Крім цього, у зв`язку із виникненням в неї матеріальних труднощів, вона 12 січня 2021 року уклала договір про надання кредиту № 50084376, відповідно до умов якого вона отримала кредит у сумі 110236,24 грн. строком на 84 місяців, зі сплатою 32% річних. Відповідно до пункту 3 вказаного договору кредит надавався їй для повернення заборгованості за кредитним договором № 501168663 від 30 липня 2019 року в розмірі 110236,24 грн. Вважає, що банк скористався їх економічною та юридичною неграмотністю та ввів її в оману щодо загального розміру заборгованості по кредиту, і тому існують всі підстави, передбачені статтею 230 ЦК України, статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» для задоволення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, - 12 січня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту № 50084376, відповідно до умов якого позивач отримала кредит у сумі 110236,24 грн. строком на 84 місяців, зі сплатою 32% річних, шляхом підписання акцепту (а.с.7).

Відповідно до пункту 3 вказаного договору кредит надається позичальнику для повернення заборгованості за кредитним договором № 501168663 від 30 липня 2019 року. Розмір 110236,24 грн.; спосіб видачі переказ коштів на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Альфа-Банк», .

Заочним рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 березня 2022 року у справі № 462/9340/21 за позовом АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості ухвалено: позов задовольнити; стягнути із ОСОБА_1 в користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість у розмірі 133143 грн. 02 коп. за договором про надання кредиту № 500843769 від 12 січня 2021 року.

У мотивувальній частині вказаного судового рішення зазначено, що підписавши 12 січня 2021 року договір про надання кредиту № 500843769, відповідачка ОСОБА_1 , відповідно до статей 3, 627 ЦК України, добровільно погодилася на такі умови кредитного договору та взяла на себе відповідні зобов`язання по поверненню кредитних коштів та сплати процентів за їх користування. Однак, відповідачка порушила взяті на себе, згідно кредитного договору, зобов`язання, зокрема з березня 2021 року не повертає кредит і не сплачує відсотки за користування кредитом, у зв`язку з чим вимога позивача про дострокове стягнення тіла кредиту та відсотків підлягає задоволенню.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28 червня 2022 року у справі № 462/9340/21 заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 березня 2022 у цивільній справі № 462/9340/21 залишено без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 березня 2022 року відповідачкою в апеляційному порядку не оскаржувалось.

Відтак, судом першої інстанції правильно встановлено, що вказане судове рішення від 23 березня 2022 року вступило в законну силу та носить преюдиційний характер при вирішенні даного спору.

Позивачка, покликаючись на статтю 230 ЦК України та статтю 19 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначає у позові, що її було введено в оману під час укладання договору про надання кредиту № 50084376 від 12 січня 2021 року внаслідок того, що сума кредиту банком була визначено самостійно.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення.

Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин.

Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17.

За положеннями абзацу 2 частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначній спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

У постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15 Верховний Суд України наголосив, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що наявні в матеріалах справи вищевказані докази підтверджують, що отримання ОСОБА_1 кредиту за договором № 50084376 від 12 січня 2021 року відбулося внаслідок її вільного волевиявлення для повернення заборгованості за кредитним договором № 501168663 від 30 липня 2019 року в розмірі 110236,24 грн., сума якої позивачем під сумнів не ставилася, підписуючи спірний кредитний договір, вона погодилася з усіма його умовам, і заперечень щодо їх умов не заявляла. При цьому кредитний договір, укладений між сторонами, відповідає вимогам закону.

Також, судом першої інстанції правильно вказано, що підстав для застосування статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договору немає, позивачка їх не довела, як і не довела введення її в оману під час укладення договорів споживчого кредиту, оскільки перед їх підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстом та умовами договорів та власноручно їх підписала.

Також, судом першої інстанції правильно зазначено, щопозивачка не довела обставин, які б свідчили про ведення її в оману відповідачем згідно зі за статтею 230 ЦК України, не довела самого факту обману, наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текс постанови складено 30 травня 2023 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра