Провадження № 22-ц/801/646/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 рокуСправа № 127/18705/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Якименко М. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

за апеляційною скаргою фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 , поданою її представником адвокатом Підрезою Іриною Василівною, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 17 січня 2023 року у м. Вінниці суддею цього суду Сичуком М.М., дата складання його повного тексту не відома,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 згідно наказу №2-К від 01 лютого 2021 року з цього ж дня працював у ФОП ОСОБА_2 на посаді друкаря. Наказом №11-К від 09 червня 2022 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади за угодою сторін. Починаючи з жовтня 2021 року ФОП ОСОБА_2 мала заборгованість по виплаті заробітної плати перед ОСОБА_1 . Жодних документів, зокрема, наказу про звільнення ОСОБА_1 , повідомлення про нараховані суми, належні йому при звільненні, позивач не отримував. При звільненні з роботи остаточний розрахунок з ОСОБА_1 не було проведено.

05 липня 2022 року представником ОСОБА_1 адвокатом Покоєвичем А.О. направлено відповідачу адвокатський запит про надання належним чином завірених документів, а саме: копії трудового договору, укладеного із ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 ; копії наказу про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади; повідомлення про нараховані суми, належні до виплати ОСОБА_1 при звільненні; документи, що підтверджують виплату ОСОБА_1 нарахованих сум, належних до виплати під час звільнення. Проте відповіді на нього не надійшло.

Розмір посадового окладу ОСОБА_1 з 01 лютого 2021 року становив 6 000 грн., а з 01 грудня 2021 року 6 500 грн.

Пославшись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь з ФОП ОСОБА_2 розмір невиплаченої заробітної плати з 01 жовтня 2021 року по 09 червня 2022 року, що становить 53 198,56 грн., а також середній заробіток у розмірі 22 372,42 грн. за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 червня 2022 року по 22 серпня 2022 року, тобто всього в сумі 75 570, 98 грн. Крім того, просив суд стягнути понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 січня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2021 року по 09 червня 2022 року у розмірі 53 198, 56 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 червня 2022 року по 22 серпня 2022 року у розмірі 22 372, 42 грн., тобто усього на загальну суму 75 570, 98 грн. без відрахування обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати. Рішення в частині виплати заробітної плати за один місяць у сумі 6 100 грн. звернуто до негайного виконання. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат щодо судового збору.

Не погодившись із ухваленим рішенням, представник відповідача, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 01 грудня 1986 року ОСОБА_1 у період з 01 лютого 2021 року по 09 червня 2022 року працював на посаді друкаря у ФОП ОСОБА_2 . Прийнятий на роботу згідно наказу № 2-К від 01 лютого 2021 року та звільнений з роботи за угодою сторін згідно наказу №11-К від 09 червня 2022 року (а. с. 8-14).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 30 листопада 2022 року ФОП ОСОБА_2 за жовтень 2021 року ОСОБА_1 було нараховано заробітну плату в розмірі 6 100 грн., за листопад 2021 року 6 100 грн., за грудень 2021 року 6500 грн., за січень 2022 року 6500 грн., за лютий 2022 року 6500 грн., з березня 2022 року по червень 2022 року відомості відсутні (а. с. 61).

Аналогічні відомості відображено у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а. с. 62-65).

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У ст. 2 КЗпП України встановлено право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

У ч. 1 ст. 21 КЗпП України зазначено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За приписами ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу.

Згідно зі ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічне положення міститься і в ст. 24 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинне виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості (ст. 24 ЗУ «Про оплату праці»).

У абз. 3 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100 встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Пунктом 5 розділу IV вказаної Постанови передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Як роз`яснено у п. п. 20, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП.

Відповідно до п. 2.2 Рішення Конституційного суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року невиплата звільненому працівнику всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Ганс-Адам II проти Німеччини», заява № 9 42527/98).

Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Отже, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України та нормами КЗпП України, а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 09 червня 2022 року, проте при звільненні не отримав всі належні йому платежі, тому вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду з прав людини.

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки відповідач виплату позивачу розміру заборгованості по заробітній платі не здійснив, порушив строки розрахунку при звільненні з ОСОБА_1 , не здійснивши при цьому виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, отже на підставі ст. 117 КЗпП України з ФОП ОСОБА_2 підлягає до стягнення на користь ОСОБА_1 сума заборгованості по заробітній платі у розмірі 53 198, 56 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 22 372, 42 грн., тобто усього на загальну суму 75 570, 98 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що адвокатський запит представником позивача на адресу відповідача було направлено 05 липня 2022 року, а позивач був звільнений 09 червня 2022 року, тому вказане свідчить про те, що ОСОБА_1 тривалий час не був зацікавлений у виплаті належних йому коштів, що є підставою для відмови у задоволенні позову, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки подача адвокатського запиту у вказаний день ніяким чином не впливає на перебіг строку звернення до суду для вирішення трудового спору.

У рішенні Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року вказано, що положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Згідно рішення Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Встановлено, що відповідач, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум позивачу, не розрахувався з останнім у визначений законом строк, позивач не отримував передбаченого ч. 2 ст. 233 КЗпП України письмового повідомлення про суми, нараховані йому при звільненні, а отже, перебіг тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не розпочався, а відтак і не пропущений позивачем. Крім того, не пропущений і строк звернення ОСОБА_1 до суду з вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі, оскільки звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, не обмежується будь-яким строком.

Наведене цілком спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині.

Апеляційним судом відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не доведено факту порушення роботодавцем його трудових прав, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що відповідачем були виплачені кошти, належні до сплати позивачу, а ФОП ОСОБА_2 таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком. Крім того, скаржник, заперечуючи щодо задоволення вимог позову, не надав іншого розрахунку заборгованості на спростування розрахунку, наданого ОСОБА_1

Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21 вказав, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», який зводиться до обґрунтованості вимог позову у разі, коли стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості, завлений стороною позивача.

Усі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до посилань про недоведеність пред`явлених позовних вимог, а тому апеляційним судом відхиляються, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачено ст. 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 , подану її представником адвокатом Підрезою Іриною Василівною, залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 січня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді Т. Б. Сало

М. М. Якименко