ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6407/23 Справа № 203/349/18 Суддя у 1-й інстанції - Ханієва Ф.М. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2023 року

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк (далі АТ КБ ПриватБанк, Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 22 червня 2022 року, позивач посилався на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 24 травня 2006 року ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 5 600,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При цьому, як зазначив позивач, банк виконав свої зобов`язання за договором у повному обсязі та надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 07 червня 2022 року відповідно до кредитного договору № б/н від 24 травня 2006 року має заборгованість у загальному розмірі 16 991,68 грн, яка складається із: 3 888,65 грн заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 3 888,65 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 5 702,71 грн заборгованість за простроченими відсотками; 7 400,32 грн заборгованість по пені.

Ураховуючи викладене, позивач виклав вимогу про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за договором № б/н від 24 травня 2006 року в розмірі 16 991,68 грн. та судового збору в розмірі 1 790,67 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2023 року позовні вимоги АТ КБ ПриватБанк задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ ПриватБанк загальний залишок заборгованості за тілом кредиту станом на 07 червня 2022 року відповідно до кредитного договору № б/н від 24 травня 2006 року в розмірі 3 888,65 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог щодо стягнення заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 5 702,71 грн та заборгованості по пені в розмірі 7 400,32 грн відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклав вимогу про скасування оскаржуваного рішення в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту та ухвалення в цій частині нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування скарги відповідач посилається на те, що він не заперечує того факту, що згідно з укладеним договором № б/н від 24 травня 2006 року він отримав кредит в розмірі 5 600,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії строку картки. Однак, він заперечує будь-яку заборгованість за кредитним договором, бо він виконав всі свої кредитні зобов`язання перед банком в повному обсязі. Також він не заперечує того факту, що він отримував 24 травня 2006 року кредитну картку за № НОМЕР_1 , строк дії якої був 1 рік, тобто до 05/07 року (до 31 травня 2007 року). При цьому, банк не надав суду доказів отримання відповідачем інших кредитних карток за номерами: № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 . На думку відповідача, строк позовної давності сплив ще 01 жовтня 2012 року, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Крім того зазначав, що розмір заборгованості підтверджується тільки розрахунком заборгованості за договором станом на 31 грудня 2017 року, тоді як розрахунок не може бути належним, достовірним та достатнім доказом для стягнення спірної заборгованості. При цьому такий розрахунок був зроблений позивачем по невідомим йому карткам. Тому відповідач вважає, що розрахунок та виписка з рахунку не можуть братися судом до уваги як належні та допустимі, достатні докази.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечує проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просив її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції установлено, що 24 травня 2006 року відповідач ОСОБА_1 уклав з позивачем кредитний договір № б/н у виді підписання заяви по рахунку/картці № НОМЕР_5 (а.с.16).

За умовами договору, викладеними у заяві, сторонами обумовлені: сума кредитного ліміту в розмірі 5 000,00 грн, базова процентна ставка: 3 % на місяць з розрахунку 360 днів на рік, строк дії кредитного ліміту: відповідає строку дії картки; порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості; погашення заборгованості за кредитним лімітом може відбуватись як шляхом внесення коштів на картку клієнтом, так і списанням банком коштів з дебетової картки № НОМЕР_5 ; номер картки, наданий відповідачу: № 696159.

За відомостями з виписки за договором № б/н за період з 01 січня 1999 року по 01 червня 2022 року станом на 02 червня 2022 року щодо ОСОБА_1 , у період з 29 травня 2006 року по 17 липня 2014 року відповідач користувався кредитними коштами шляхом зняття готівки, оплати покупок, поповнення рахунку, а у період з 31 липня 2014 року по 06 жовтня 2020 року відбувались списання відсотків за користування кредитом, штрафів за прострочення кредиту, пені за прострочку за кредитом, та 06 жовтня 2020 року по картці № НОМЕР_2 відбулась відміна штрафів за минулі періоди, згідно з рішенням банку поповнення карткового рахунку на суму 364 023,26 грн, залишок після операції 16 991,68 грн (а.с.160-169).

За відомостями з довідки щодо ОСОБА_1 , між АТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір № б/н, за яким було надано наступні кредитні картки: № НОМЕР_1 від 24 травня 2006 року, терміном дії 09/09 «Картка Універсальна»; № НОМЕР_2 від 31 жовтня 2007 року, терміном дії 10/11 «Картка Універсальна»; № НОМЕР_3 від 27 липня 2012 року, терміном дії 12/14, «Картка Універсальна»; № НОМЕР_4 від 30 травня 2011 року, терміном дії 02/15, «Картка Універсальна» (а.с.169 оборот).

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором № б/н від 24 травня 2006 року в розмірі 16 991,68 грн, яка складається із: 3 888,65 грн заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 3 888,65 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 5 702,71 грн заборгованість за простроченими відсотками; 7 400,32 грн заборгованість по пені.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту в розмірі 3 888,65 грн, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач умови кредитних договорів своєчасно і в повному обсязі не виконував, кредит не сплачував, чим порушив умови договору та вимоги статей 526, 527, 530 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина перша статті 633 ЦК України проголошує, що публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 указаного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Визначальним у даній справі є не безпосередньо вид чи характеристика умов, які включені до заяви позичальника чи містяться в Умовах і Правилах надання банківських послуг, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов та їх погодження сторонами кредитного договору, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Для вирішення спору в даній справі обов`язковим є з`ясування обставин щодо виникнення зобов`язання боржника сплатити певну суму отриманих в кредит коштів та процентів на користь іншої сторони у строк та в порядку відповідно до цивільно-правового договору.

Позовні вимоги щодо стягнення процентів Банк обґрунтовував наявністю домовленостей про процентну ставку за кредитним договором, що малася в Анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Розроблені Банком умови договору приєднання повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що інша сторона договору лише приєднується до тих умов, з якими вона ознайомлена.

Однак рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами, на які робиться посилання в апеляційній скарзі без встановлення відповідних фактів.

За недоведеності заявлених в позовній заяві фактів щодо ознайомлення позичальника ОСОБА_1 з Умовами та Правилами надання банківських послуг, такі Умови та Правила не можуть бути частиною договору.

Зазначення в заяві позичальника про ознайомлення позичальника з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача. Позивач не надав доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ ПриватБанк не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому колегія суддів приходить до висновку, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Виходячи з викладеного, встановивши отримання відповідачем тіла кредиту в сумі 10 595,71 грн., що також підтверджується випискою з особового рахунку (а.с.19-26) та не спростовано відповідачем, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 3 888,65 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги як безпідставні.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтерес.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Відповідно до статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Аналіз викладених вище норм вказує, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу.

При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Встановлено, що з позовом до суду позивач звернувся 29 січня 2018 року (згідно поштового штемпелю), зазначивши, що станом на 31 грудня 2017 року загальна сума заборгованості відповідача становила 119 377,86 грн, з яких розмір заборгованості за тілом кредиту 3 888,65 грн. При цьому з виписки, яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що відповідач періодично сплачував заборгованість за договором, що свідчить про те, що перебіг позовної давності по пред`явленим позовним вимогам переривався, а після переривання перебіг позовної давності починається заново. Крім того, за умовами надання банківських послуг в частині визначення строку дії кредитного договору, він вважається автоматично пролонгованим, якщо одна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії кредитного договору. Натомість протилежного відповідачем не доведено та суд враховує те, що відповідачу видавались нові банківські картки та він продовжував користуватися кредитними коштами, поповнювати банківський рахунок, що видно з виписки.

Таким чином, позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності, строк дії кредитного договору продовжувався. Тому посилання відповідача на пропуск строку позовної давності є безпідставним та наслідки пропуску строку позовної давності у спорі, що розглядається, не підлягають застосуванню.

Також суд враховує, що відповідач, заперечуючи проти розміру заборгованості за тілом кредиту не надав суду зустрічного свого розрахунку для можливості надання йому оцінки судом в сукупності з письмовими доказами, наявними в матеріалах справи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що надана позивачем виписка по особовому рахунку є неналежним та недопустимим доказом, оскільки не підтверджує дійсний розмір заборгованості за кредитним договором, є безпідставними.

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність.

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (яке було чинне на час виникнення спірних правовідносин), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час подання позовної заяви).

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц (провадження №61-3689св21).

Таким чином, надана банком виписка по картковому рахунку позичальника, якій надано належну оцінку у сукупності з іншими зібраними у справі доказами, підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку та не спростовано будь-яким контррозрахунком відповідача.

Встановлено, відповідач ОСОБА_1 користувався кредитними коштами та частково сплачував заборгованість за договором, що підтверджує факт укладення кредитного договору між сторонами.

Відповідач ОСОБА_1 не надав суду доказів, які спростовували б розрахунок заборгованості перед АТ КБ ПриватБанк, не довів відсутність заборгованості.

Також ОСОБА_1 клопотання про призначення судової економічної експертизи, яка могла б підтвердити або спростувати обставини наявності кредитної заборгованості, ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Натомість наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт видачі та отримання відповідачем кредитних коштів, про що свідчать підпис у кредитному договорі, в якому погоджено між сторонами всі істотні умови, порядок отримання та погашення заборгованості, наслідки невиконання зобов`язань за договором, а розрахунком заборгованості та випискою з особового рахунку підтверджується факт користування кредитною карткою (зняття готівки в терміналах самообслуговування, поповнення банківського рахунку) та вчинення відповідачем дій щодо часткового погашення заборгованості.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не обґрунтований належними та допустимими доказами, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки розрахунок заборгованості за кредитним договором був перевірений судом, який визнає його належним та допустимим доказом у справі. Відповідач, в свою чергу, у відповідності до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України не надав суду належних доказів у спростування вимог позивача та наданих позивачем доказів, не заявив відповідні клопотання.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Фактично доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній без змін.

В іншій частині рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2023 року щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 5 702,71 грн та заборгованості по пені в розмірі 7 400,32 грн сторонами не оскаржувалося, а тому судом апеляційної інстанції не переглядалося.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2023 року в оскаржуваній залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 16 серпня 2023 року.

Судді: