Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2368/22 Головуючий у 1-й інст. Євген Татуйко
Категорія 8 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Борисюка Р.М.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 278/2368/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Татуйка Є.О. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом та просив:

- припинити право власності ОСОБА_4 , на 1/2 частину садового будинку загальною площею 27, 3 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,508га для індивідуального садівництва з кадастровім номер :01:000:0594 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину садового будинку загальною площею 27, 3 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,508 га для індивідуального садівництва з кадастровім номер :01:000:0594 за адресою АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_4 на підставі рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 04 квітня 2014 року та ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 21 травня 2014 року у справі № 278/5871/13ц.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 21.07.2007 по 25.01.2011 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 . В період перебування у шлюбі з відповідачем, ними було придбано садовий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 508 кв.м., у садовому товаристві «Заводське», що знаходиться на території Новогуйвинської селищної ради Житомирського району, Житомирської області. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 04 квітня 2014 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 21 травня 2014 року, вказане майно визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину садового будинку АДРЕСА_1 та 1/2 частину земельної ділянки, площею 508 кв.м., у садовому товаристві «Заводське», що знаходиться на території Новогуйвинської селищної ради Житомирського району, Житомирської області. 21.11.2017 він зареєстрував право власності на свою частку майна, відомості щодо реєстрації права власності відповідачки відсутні.

Зазначив, що з грудня 2011 року і до теперішнього часу проживає у цивільному шлюбі з ОСОБА_6 , від якого мають спільну дитину ОСОБА_7 . За період спільного проживання з дружиною вони здійснили ряд прибудов до будинку, збудували другий поверх та значно поліпшили стан земельної ділянки і господарських споруд на ній, у зв`язку із чим значно збільшилася загальна вартість майна. Водночас відповідачка у будинку не проживає з 2010 року, не брала участі у його реконструкції та поліпшенні стану майна.

Згідно висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи № 1318/07-2022, дійсна ринкова вартість будинку та земельної ділянки станом на день ухвалення рішення суду від 04.04.2014 у цінах на дату проведення дослідження становила 261 400 грн, таким чином загальна вартість частин будинку та земельної ділянки ОСОБА_2 130 700 грн. Вказану суму позивач зобов`язався покласти на депозит суду.

Крім того наголосив, що експертом встановлено, що поділ садового будинку АДРЕСА_1 з можливістю забезпечення ізольованого постійного проживання іншого власника є неможливим, а тому поділ земельної ділянки на дві самостійні також є неможливим. Виходячи із наведеного, посилаючись на положення ст. 365 ЦК України, просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2022 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Ярош В.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Зазначає, що суд першої інстанції невірно зазначив, що позивачем не ініціювалося питання виділення часток у майні в натурі, так як висновком експерта вказані твердження суду спростовуються і встановлено неможливість виділення частки у спірному майні в натурі. Наголошує, що норми статті 365 ЦК України містять вказівку на неможливість виділення в натурі частки, яка є незначною, однак частка відповідачки є значною у відсотковому виразі, проте технічно не може бути виділена в натурі, оскільки конструкція і площа будинку не дозволяють це зробити, так як виділена частка не буде відповідати вимогам будівельного і житлового законодавства. Вказує, що відповідачка не проживає у спірному будинку із 2010 року, не бере та не брала участі у реконструкції та поліпшенні майна, а лише формально має право власності на частину у майні. Водночас зазначає, що позивач проживає у будинку разом зі своєю сім`єю та вкладає кошти і зусилля до поліпшення та збільшення нерухомого майна, що виключає можливість проживання і користування майном відповідачкою. Вказує, що ОСОБА_1 21.09.2022 сплатив на депозитний рахунок суду вартість частки відповідачки в розмірі 130 700 грн. та подав квитанцію до суду. Вважає, що у ОСОБА_1 існують усі підстави для вирішення спору.

Відзив в установленому законом порядку до суду апеляційної інстанції не надходив.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник адвокат Ярош В.В. доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, надали пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі. Зазначили, що намагались врегулювати спір мирним шляхом, проте мирової угоди досягнуто не було.

ОСОБА_2 та її представники адвокати Козирєв І.М. та Шматко Н.Г. проти доводів апеляційної скарги заперечили, пояснили, що частка відповідачки у спірному майні не є незначною. Заперечили проти висновків експертизи наявної в матеріалах справи, клопотань про призначення судової експертизи, додаткової чи повторної експертизи не заявляли.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 квітня 2007 року по 13 січня 2011 року. Від шлюбу мають дочку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з матір`ю.

Заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 13 січня 2011 року шлюб між сторонами розірвано, дитину залишено на вихованні та утриманні матері, стягнуто з батька аліменти на утримання дитини (а.с. 9-10).

Під час перебування сторін у шлюбі, а саме 13 червня 2009 року, на ім`я відповідачки ОСОБА_9 ( ОСОБА_5 ) було придбано садовий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 508 кв.м., які знаходяться на території Новогуйвинської селищної ради Житомирського району та області, садове товариство «Заводське», що підтверджується договором купівлі-продажу посвідченим нотаріально та зареєстрованим у реєстрі під №2377.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 04 квітня 2014 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 21 травня 2014 року, задоволено позов ОСОБА_1 , визнано спірне майно спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину садового будинку АДРЕСА_1 та 1/2 частину земельної ділянки, площею 508 кв.м., у садовому товаристві «Заводське», що знаходиться на території Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області (а.с. 11-14).

Із копії витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що 21.11.2017 ОСОБА_1 зареєстрував право спільної часткової власності на частину садового будинку будинку АДРЕСА_2 Житомирського району, Житомирської області (а.с. 15-16).

Із довідки СТ «Заводське « від 09.02.2022 №194 вбачається, що ОСОБА_1 з січня 2011 року і по теперішній час проживає в садовому дачному будинку АДРЕСА_1 . Разом із ним з грудня 2011 року і по теперішній час проживає його цивільна дружина ОСОБА_6 та їх спільна дитина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 25).

У вказаній довідці зазначено, що ОСОБА_1 разом із своєю цивільною дружиною у 2018 році закінчили реконструкцію в садовому дачному будинку АДРЕСА_1 та здійснили надбудову 2 поверху на ньому і прибудову до нього у вигляді кімнати та тамбура. ОСОБА_1 разом із ОСОБА_6 повністю утримують садовий дачний будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, сплачують усі необхідні платежі і несуть усі витрати, пов`язані із утриманням даного нерухомого майна (а.с.25).

Матеріалами справи підтверджено, що на замовлення ОСОБА_10 проведено будівельно-технічну, оціночно-будівельну, земельно-технічну та оціночно-земельну експертизу.

Із висновку експерта № 1318/07-2022 від 25.07.2022 за результатами проведення зазначеної експертизи вбачається, що дійсна (ринкова) вартість садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в стані на момент рішення від 04 квітня 2014 року Житомирського районного суду Житомирської області (суддя Баренко С.Г.) у цивільній справі № 278/5871/13ц у цінах на дату проведення дослідження без врахування земельного компоненту становить: 196 800 (сто дев`яносто шість тисяч вісімсот) гривень 00 копійок.

Дійсна (ринкова) вартість земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0594, площею 0,0508 га, з цільовим призначення - для ведення індивідуального садівництва, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 у цінах на дату проведення дослідження становить: 64 600 (шістдесят чотири тисячі шістсот) гривень 00 копійок.

Експерт також дійшов висновку, що здійснити поділ садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 з можливістю забезпечення ізольованого постійного проживання у ньому його співвласників, які мають у власності по 1/2 частині в даному будинку, не вбачається технічно можливим, оскільки фактичне об`ємно-планувальне рішення садового будинку, не дозволяє облаштувати дві ізольовані житлові кімнати площею не менше 14,0 кв.м, як передбачено п. 5.19 ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення та п. 3.14. Методичних рекомендацій щодо проведення досліджень з поділу, виділу та визначення порядку користування нерухомим майном.

У зв`язку із тим, що поділ садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , не вбачається можливим, тому поділ земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0594, площею 0,0508 га, з цільовим призначення - для ведення індивідуального садівництва, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 не проводився (а.с. 28-59).

Квитанцією № 78643497 від 21.09.2022 підтверджується, що ОСОБА_1 вніс на депозитний рахунок Житомирського районного суду Житомирської області вартість частини нерухомого майна ОСОБА_4 в сумі 130 700 грн (а.с. 72).

Звертаючись із зазначеним позовом, ОСОБА_1 вказав, що будинок та земельна ділянка є неподільними в силу конструктивних характеристик будинку та місця його розташування, спільне володіння і користування будинком є неможливим, оскільки позивач проживає у ньому із іншою жінкою та їх спільною дитиною, а відповідачка не є членом його сім`ї, вона не проживає у будинку із 2010 року, ніколи не висловлювала своїх намірів користуватися будинком та ділянкою, має інше місце поживання, припинення її права власності не завдасть істотної шкоди її інтересам.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що надані самим позивачем матеріали свідчать лише про визначення за співвласниками нерухомого майна його часток. Реального виділу частки з майна не відбувалось. Після реєстрації права власності позивач здійснив добудову/реконструкцію. Дозвільних документів на вчинення таких дій суду на дослідження не надано. Наразі, надано висновок про не можливість здійсненні виділу частки з майна. Однак, перед експертом не ставилось питання про можливість здійснення такого виділу до проведення реконструкції. Суд також заначив, що наданий на дослідження висновок, проведення якого зініціювалось позивачем особисто, вирішував питання можливості використовувати та, відповідно, виділяти частину майна в будинку для постійного проживання. Однак, судом встановлено, що даний об`єкт нерухомості є садовим, а не житловим. Чи можливо виділити та користуватись половиною майна, як садовим будинком, експертом не досліджувалось. Комплекс таких фактичних обставин справи не дають підстав для висновку, що виділ не можливий. Відтак, суд не вважав наявними підстави для припинення прав власності відповідача на частину згадуваного майна.

Колегія суддів не повністю погоджується із рішенням суду першої інстанції з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58).

У пункті 24 своєї постанови від 8 лютого 2022 року (справа № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63).

Позивач звернувся до суду з позовом про припинення права на частку у спільному майні подружжя, посилаючись на те, що спільно набуте майно у шлюбі садовий будинок площею 27,3кв.м неможливо поділити згідно висновку експерта, а відтак неможливо поділити земельну ділянку, на якій розташований садовий будинок - площею 508 кв.м.

Встановлено, що садовий будинок використовувався для проживання сторін. Також встановлено, що сторони створили інші сім`ї та мають інших, крім спільної дочки, дітей. У спірному будинку проживає позивач. Відповідачка не проживає у цьому будинку з 2010 року.

За період проживання позивача у спірному будинку після розірвання шлюбу, який є досить тривалим, позивач здійснював прибудови до будинку, його реконструкцію.

Отже, як зазначено в позовній заяві, відповідачка має лише формально право власності у спірному майні у розмірі його частини до його збільшення.

Колегія суддів погоджується з доводами у позовній заяві, що сторони, не будучи членами однієї сім`ї, а будучи співвласниками будинку та ділянки, маючи окремі сім`ї, не можуть спільно володіти та користуватись вказаним нерухомим майном, а тому колегія суддів вважає можливим ефективний захист прав позивача у межах цієї справи.

Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт.

У частині першій статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати від 8 лютого 2022 року (справа № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

У пунктах 36, 37, 44 постанови Великої Палати від 8 лютого 2022 року (справа № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) зазначено, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України) (пункт36).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України)(пункт 37).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні (пункт 44).

Відповідно до загальних положень статті 365 ЦК України частка у праві на спільне майно не може бути припиненим за позовом співвласника на підставі вимог цієї норми, оскільки частка кожного із співвласників зазначеного майна не може вважатися незначною. При цьому обов`язковою умовою застосування вимог цієї статті є попереднє депонування позивачем на рахунок суду вартості цієї частки.

Разом з тим у цій конкретній справі встановлено, що хоча співвласнику і належить 1/2 частина спірного майна, проте у фізичному вимірі ця частка є незначною і спільне володіння і користування цим майном сторін є неможливим з огляду на встановлені фактичні обставини справи і теперішній сімейний стан обох сторін.

За таких обставин та внесення позивачем на депозит суду суми грошової компенсації вартості частки відповідачки у спільній сумісній власності, вимоги позивача про припинення права на частку у спільному майні є обгрунтованими. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 03 серпня 2022 року у справі №711/3032/19 (провадження №61-16484св21, від 18 жовтня 2022 року у справі №369/13810/20 (провадження 61-6591св22).

Судом першої інстанції справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та за відсутності сторін.

На стадії апеляційного перегляду сторонам неодноразово надавалась можливість для врегулювання спору мирним шляхом, проте мирової угоди досягнуто не було.

В суді апеляційної інстанції відповідачка та її представники заперечували щодо суми у 130 700 грн. як компенсації вартості 1/2 частини садового будинку і земельної ділянки, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У зв`язку з цим колегією суддів стороні відповідачки роз`яснювалось їх право на призначення по справі судової експертизи, надавалась перерва для вирішення цього питання, проте після перерви сторона відповідачки висловила позицію про те, що таке клопотання заявлятись не буде.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76,77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

З огляду на те, що висновок експерта № 1318/07-2022 від 25.07.2022 за результатами проведення будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи щодо неподільності садового будинку та земельної ділянки, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та дійсної (ринкової) вартості садового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки в стані на момент рішення від 04 квітня 2014 року Житомирського районного суду Житомирської області у цінах на дату проведення дослідження - 261 400грн. (196 800+64 600) не спростовано, то апеляційний суд вважає, що вимоги позивача про припинення права власності відповідачки на 1/2 частину садового будинку та земельної ділянки та визнання за позивачем права власності на цю 1/2 частину спірного майна з виплатою відповідачці грошової компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя в розмірі 130 700грн. є обгрунтованими.

Колегія суддів вважає, що вирішення спору сприятиме вичерпанню конфлікту, постановленням судового рішення дотримано принцип пропорційності та баланс приватних інтересів сторін, припинено стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачкою.

З огляду на наведене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача 6535 гривень сплаченого судового збору (а.с.1, 80).

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Припинити право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину садового будинку загальною площею 27, 3 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0, 508 га для індивідуального садівництва з кадастровім номер :01:000:0594 за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину садового будинку загальною площею 27, 3 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0, 508 га для індивідуального садівництва з кадастровім номер :01:000:0594 за адресою: АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_2 на підставі рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 04 квітня 2014 року.

Компенсувати ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 130 700 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6535 гривень понесених судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14.04.2023.

Головуючий Судді