Провадження № 2/761/3095/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Мальцева Д.О.,

секретар: Панчоха Д.А.,

представник позивача: ОСОБА_1

представники відповідача-1: Ільїн О.П., Гармаш К.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Шевченківського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шкрібляк Катерина Павлівна, ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, про витребування майна та скасування державної реєстрації права власності,-

В С Т А Н О В И В:

До Шевченківського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_2 (позивач) з позовом до ОСОБА_3 (відповідач-1), ОСОБА_4 (відповідач-2), треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шкрібляк Катерина Павлівна, ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, про витребування майна та скасування державної реєстрації права власності.

Позиція позивача.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є єдиним спадкоємцем ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 12.07.2017 було видано свідоцтво про смерть /серія НОМЕР_1 від 12.07.2017/.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай Іриною Володимирівною 16.01.2014 було відкрито спадкову справу № 01/2014.

В спадковій справі № 01/2014 на момент заведення спадкової справи та станом на 26.06.2020 була відсутня будь-яка інформація щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої був померлий ОСОБА_7 .

Внаслідок того, що 28.04.2016 майно було зареєстровано вже за іншою особою, ОСОБА_8 не звертався за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Водночас, свідоцтво про право на спадщину за законом на вказане приміщення не може бути видано, тому що з 28.04.2016 та до теперішнього часу приміщення зареєстровано на праві власності за іншою особою.

24.10.2019 Державний реєстратор: приватний нотаріус КМНО Шкрібляк Катерина Павлівна на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, серія та номер: 714 від 24.10.2019, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкрібляк К.П здійснила реєстрацію права власності на нежитлове приміщення в літ. А, загальною площею 171.6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00 за ОСОБА_3 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49329268 від 24.10.2019.

На дату подання позовної заяви власником нежитлового приміщення в літ. А, загальною площею 171.6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00 є ОСОБА_3 .

Позивач вважає, що нежитлове приміщення в літ. А, загальною площею 171.6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00 підлягає витребуванню із володіння ОСОБА_3 , як таке, що вибуло з володіння власника, спадкодавця, з його володіння не з його волі, було відчужено особою, яка не мала права на його відчуження.

Позиція відповідача-1.

24 жовтня 2019 року відповідач-1, на підставі Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, придбала у власність нежитлове приміщення в літері «А», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується нотаріально посвідченим Договором купівлі-продажу нежитлового приміщення (серія та номер: 714 від 24.10.2019) посвідченого Приватним нотаріусом КМНО Шкрібляк Катериною Павлівною, та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідач-1 зазначає, що Договір дарування, відповідно до ст. 210 ЦК України, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів, що було обов`язковою вимогою для нерухомого майна до 1 січня 2013 року, та моментом переходу права власності.

Окрім того, перевірку дійсності цього правочину, було зроблено під час реєстрації права власності 28.04.2016 приватним нотаріусом КМНО Бригіда В.О., та під час укладення договору купівлі-продажі, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (серія та номер 7752). та реєстрації права власності на підставі цього договору 20.12.2016 приватним нотаріусом КМНО Падалка P.O.

Також відповідач-1 вважає за необхідне заявити про застосування строку позовної даності до позовної заяви ОСОБА_9 про витребування у ОСОБА_3 спірного нежитлового приміщення.

Позиція відповідача-2.

Відзив не надавав.

Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шкрібляк Катерина Павлівна.

Укладення та нотаріальне посвідчення договору купівлі продажу нежитлового приміщення від 24 жовтня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за №714 та державна реєстрація права власності на нежитлове приміщення загальною площею 171,6 кв. м., яке знаходиться за вдресою АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 було здійснено із дотриманням всіх вимог, що ставляться до укладання правочинів, їх нотаріального посвідчення та державної реєстрації речових прав.

Встановивши відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, було внесено до відкритого розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно.

Здійснюючи нотаріальну дію та послідуючу державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, були відсутні законодавчо мотивовані підстави відмови у вчиненні нотаріальних та реєстраційних дій.

Таким чином, нотаріусом Шкрібляк К.П. повністю дотримано вимоги Закону України «Про нотаріат», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року 196/5.

Позиція третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шкрібляк Катерина Павлівна, ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович.

Пояснення не надавали.

Рух справи.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2021 матеріали позову передані на розгляд судді Мальцева Д.О.

18 червня 2021 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. по справі відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами позовного провадження в загальному порядку.

02.12.2021 від третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шкрібляк Катерини Павлівни надійшли пояснення.

14.12.2021 від відповідача-1 надійшов відзив із викладенням заперечень.

Ухвалою суду від 09.12.2021 клопотання представника відповідача-1 про витребування доказів - задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Падалка Романа Олеговича належним чином завірену копію договору дарування від 24.01.2012 року № 378 (засвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л.).

Ухвалою суду від 09.12.2021 заяву представника відповідача-1 про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору - задоволено. Залучено до участі у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шкрібляк Катерина Павлівна, про витребування майна та скасування державної реєстрації права власності, у якості третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача-1 ОСОБА_5 ( АДРЕСА_2 ), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіду Володимира Олександровича (м. Київ, пр-т. Григоренка, 15, прим.3).

Ухвалою суду від 09.12.2021 клопотання представника позивача про витребування доказів - задоволено. Витребувано з Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) (м. Київ, вул.Студентська, 7) копію реєстраційної справи, а також документи сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під час розгляду заяви, які зберігаються в електронній формі (електронні копії сканованих документів) щодо державної реєстрації прав власності на об`єкт нерухомого майна розділ об`єкта в Державному реєстрі речових прав 00 по реєстрації права власності 28.04.2016р. державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Бригіда Володимир Олександрович на нежитлове приміщення в літ.А загальною площею 171,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 за ОСОБА_4 . Витребувано від КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» письмову інформацію щодо дати останньої технічної інвентаризації нерухомого майна: нежиле приміщення (в лт.А) загальною площею 171,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; чи видавався ОСОБА_6 або його уповноваженій особі у період з 20.10.2011р. по 24.01.2012р витяг з Реєстру прав власності для відчуження на нерухоме майно : нежиле приміщення (літ.А) загальною площею 171,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 06.12.2022 закрито підготовче провадження за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шкрібляк Катерина Павлівна про витребування майна та скасування державної реєстрації права власності. Призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача-1 у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову.

Відповідач-2 у судове засідання не з`явився, про дату та час повідомлений належним чином. Відзив не надав.

Треті особи в судове засідання не з`явилися, про дату та час повідомлені належним чином.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, встановив такі обставини справи.

Як вбачається із позовної заяви, ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 12.07.2017 було видано свідоцтво про смерть /серія НОМЕР_1 від 12.07.2017/.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай Іриною Володимирівною 16.01.2014 було відкрито спадкову справу № 01/2014.

ОСОБА_2 є єдиним законним спадкоємцем всього майна померлого ОСОБА_6 (довідка № 8/02-14 від 22.01.2020, видана приватним нотаріусом КМНО Мамай І.В.), який є громадянином Республіки Білорусь, та де постійно мешкає.

08.09.2017 ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на все майно, реєстровий № 2068.

Під час розшуку спадкового майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за параметрами пошуку ОСОБА_6 було встановлено, що інформація відсутня.

06.07.2020 приватним нотаріусом КМНО Мамай І.В. було підготовлено запит № 165/01- 16 до КП Київське міське БТІ щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення в літ. А, загальною площею 171.6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

07.07.2020 за вих. № 923, було отримано інформаційну довідку КП Київське міське БТІ про те, що нежитлове приміщення площею 171.6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності зареєстровано за ОСОБА_10 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00).

В спадковій справі № 01/2014 на момент заведення спадкової справи та станом на 26.06.2020 була відсутня будь-яка інформація щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої був померлий ОСОБА_7 .

23.04.2021 приватним нотаріусом КМНО Мамай І.В. надано довідку вих. № 102/02-14 відповідно до якої вбачається, що до 26.06.2020 не було відомо, що ОСОБА_8 володів вказаним майном на праві власності.

Внаслідок того, що 28.04.2016 майно було зареєстровано вже за іншою особою, ОСОБА_8 не звертався за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Водночас, свідоцтво про право на спадщину за законом на вказане приміщення не може бути видано, тому що з 28.04.2016 та до теперішнього часу приміщення зареєстровано на праві власності за іншою особою.

Після отримання інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за параметрами пошуку - адреса об`єкта нерухомого майна, було з`ясовано, що 28.04.2016 державний реєстратор: приватний нотаріус КМНО Бригіда Володимир Олександрович на підставі договору дарування нежилого приміщення, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 серія та номер: 378, виданий 24.01.2012, видавник приватний нотаріус КМНО Курковська Я.Л. провів державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00 на нежитлове приміщення в літ. А, загальною площею 171.6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 29468204 від 28.04.2016, номер запису про право власності: 14370283).

20.12.2016 Державний реєстратор: приватний нотаріус КМНО Падалка Роман Олегович, на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 серія та номер: 7752, виданий 20.12.2016, видавник: Приватний нотаріус КМНО Падалка P.O. провів державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення в літ. А, загальною площею 171.6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 33035523 від 20.12.2016, номер запису про право власності: 18150169).

24.10.2019 Державний реєстратор: приватний нотаріус КМНО Шкрібляк Катерина Павлівна на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, серія та номер: 714 від 24.10.2019, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкрібляк К.П здійснила реєстрацію права власності на нежитлове приміщення в літ. А, загальною площею 171.6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00 за ОСОБА_3 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49329268 від 24.10.2019).

24.10.2019 державний реєстратор: приватний нотаріус КМНО Шкрібляк Катерина Павлівна внесла виправлення (індексний номер рішення: 49329268) до відомостей адреса: АДРЕСА_1 змінено на АДРЕСА_1 .

Таким чином, до 28.04.2016 інформація відносно нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не обліковувалась, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

На дату подання позовної заяви власником нежитлового приміщення в літ. А, загальною площею 171.6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00 є ОСОБА_3 .

Позивач вважає, що нежитлове приміщення в літ. А, загальною площею 171.6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00 підлягає витребуванню із володіння ОСОБА_3 , як таке, що вибуло з володіння власника, спадкодавця, з його володіння не з його волі, було відчужено особою, яка не мала права на його відчуження.

Як вбачається із відзиву, та встановлено судом, 24 жовтня 2019 року відповідач-1, на підставі Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, придбала у власність нежитлове приміщення в літері «А», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується нотаріально посвідченим Договором купівлі-продажу нежитлового приміщення (серія та номер: 714 від 24.10.2019) посвідченого Приватним нотаріусом КМНО Шкрібляк Катериною Павлівною, та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вищезазначене нерухоме майно, до моменту його придбання відповідачем-1, належало Продавцю - ОСОБА_5 , на підставі приватної власності, а саме Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого 20.12.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка P.O., та зареєстрованого в реєстрі за № 7752 (номер запису про право власності: 18150169).

Продавець ОСОБА_5 на дату укладення договору купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення була законним власником цього приміщення і мала права на його відчуження. Це підтверджується нотаріально посвідченим Договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо державної реєстрації права власності на зазначене нежитлове приміщення.

Відповідач-1 зазначає, що Договір дарування, відповідно до ст. 210 ЦК України, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів, що було обов`язковою вимогою для нерухомого майна до 1 січня 2013 року, та моментом переходу права власності.

Окрім того, перевірку дійсності цього правочину, було зроблено під час реєстрації права власності 28.04.2016 приватним нотаріусом КМНО Бригіда В.О., та під час укладення договору купівлі-продажі, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (серія та номер 7752). та реєстрації права власності на підставі цього договору 20.12.2016 приватним нотаріусом КМНО Падалка P.O.

Відповідно до ч.3, 4 ст. 334 ЦК України (в редакції яка діяла на момент укладення договору), право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Також, як вбачається з матеріалів справи, укладення та нотаріальне посвідчення договору купівлі продажу нежитлового приміщення від 24 жовтня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за №714 та державна реєстрація права власності на нежитлове приміщення загальною площею 171,6 кв. м., яке знаходиться за вдресою АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 було здійснено із дотриманням всіх вимог, що ставляться до укладання правочинів, їх нотаріального посвідчення та державної реєстрації речових прав.

Приватним нотаріусом КМНО Шкрібляк К.П., у відповідності до вимог статті 43 Закону України "Про нотаріат", проведено встановлення особи продавця та покупця шляхом огляду паспортів громадянина України ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ; перевірено їх дійсність (за базою недійсних документів ДМСУ та базою МВС викрадених та втрачених паспортів); реквізити документів, за якими встановлено осіб громадян, записані у Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій; на підтвердження наявності номера (коду) нотаріусу додано відповідні довідки про присвоєння ідентифікаційного номера сторін, фотокопії яких долучено до примірника правочину, який залишається у справах нотаріуса: перевірено бланк договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого 20.12.2016 року за даними Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, перевірено нотаріуса, який посвідчив такий договір, за даними Єдиного реєстру нотаріусів; перевірено відкриття розділу в ДРРП, встановлено таким чином належність нерухомого майна ОСОБА_5 на підставі договору купівлі- продажу нежитлового приміщення, посвідченого 20.12.2016 року, ОСОБА_12 , приватним нотаріусом КМНО і зареєстрованого в реєстрі за №7752 та реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.12.2016 року ОСОБА_12 , приватним нотаріусом КМНО.

Сторонам правочину роз`яснено зміст ст. 6, 31, 32, 203, 215, 405, 655, 658, 659, 662 Цивільного кодексу України, ст. 27 Закону України «Про нотаріат», ст. 172 Податкового кодексу України, ст. 4, 9, 15, 16, 17, 19, 24, 27, 28, 29 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Також, сторонам договору купівлі-продажу роз`яснено зміст статті 182 Цивільного кодексу України щодо необхідності державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Встановивши відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, приватним нотаріусом КМНО Шкрібляк К.П. внесено до відкритого розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно.

Здійснюючи нотаріальну дію та послідуючу державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, у нотаріуса були відсутні законодавчо мотивовані підстави відмови у вчиненні нотаріальних та реєстраційних дій.

Таким чином, приватним нотаріусом КМНО Шкрібляк К.П. дотримано вимоги Закону України «Про нотаріат», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року 196/5.

Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти (п. 7.1).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті) (п. 7.2).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права (п. 7.3).

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (п. 7.4.)

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину (п.7.6).

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли (п. 7.7.).

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено (п. 7.18.).

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (п. 7.19)

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п. 7.20.).

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (п. 7.21.).

Разом із цим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів (п. 7.22.).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду констатує, шо у випадку оспорювання самого Факту укладення правочину, такий Факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення (п. 7.26.).

Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду акцентувала, що відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц. У пункті 7.43 постанови від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (п. 8.1.).

Згідно із частинами 1, 3 статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до ст. 330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

У Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 висловлено правову позицію, відповідно до якої незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна (п. 6)

Оскільки, відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника.

Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі (п. 26 Постанови).

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Таким чином, у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України. зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

У постанові Верховного Суду від 22.10.2020 по справі № 752/11904/17, провадження № 61-14959св19 з питання застосування стаття 388 ЦК України висловлена правова позиція відповідно до якої Цивільним кодексом України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння.

Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Відтак особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Відповідно до ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до ст. 30 цього Кодексу вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій розглядаються судом, визначеним за правилами підсудності щодо розгляду спору, похідними від якого є такі вимоги.

Стаття 188 Цивільного процесуального кодексу України визначає, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16.01.2020 у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Також, на теперішній час з цього питання Верховним Судом сформульовано низку висновків.

Так, у постанові Касаційного господарського суду від 28.10.2020 у справі № 910/10963/19 зазначено, що виконанню підлягають виключно судові рішення:

1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;

2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;

3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Окремо варто зазначити, що у ст. 26 Закону про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень законодавець також зазначив, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Застосовуючи в практичному аспекті зазначений припис, суди зазначають, що з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (постанова першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.11.2020 р. у справі №154/883/19).

Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до пункту 39 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04), будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. У рішенні Європейського суд з прав людини від 02.11.2004 у справі «Трегубенко проти України» (Заява № 61333/00), Європейський суд повторює, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Крім того, у даному рішенні зазначається, що завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи влади мають у принципі кращі, ніж міжнародний суд, можливості для оцінки того, що відповідає «суспільним інтересам». Отже, створена Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок початкової оцінки як існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і проблеми необхідності заходів з усунення несправедливості (пункт 48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07.12.1976 року, серія A, № 24). Це означає, що в цій сфері, як і в інших сферах, на які поширюються гарантії Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, національні органи влади мають певну свободу розсуду.

Викладені обставини свідчать про те, що скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення загальною площею 171,6 кв. м., яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 , витребування цього нежитлового приміщення від ОСОБА_3 та припинення її права власності на вказане нежитлове приміщення буде непропорційним втручанням у її право власності на вказаний об`єкт нерухомості.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Проте, відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Великої палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі № 911/3594/17 та від 05.06.2019 року у справі № 392/1829/17, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а вважається лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Досліджуючи обставини існування в особи права власності, суд має передусім встановлювати підстави, на якій особа набула таке право. У постановах Великої палати Верховного Суду від 23.06.2020 року у справі № 680/214/16-ц та від 07.04.2020 року у справі № 916/2791/13 викладена правова позиція про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Також відповідач зазначає, що позивачем пропущений строк позовної давності, а тому просить суд застосувати наслідки спливу строків позовної давності.

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами ст. 261 Цивільного кодексу України, ч. 1 якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому за змістом зазначеної норми (ст. 261 ЦК України) законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.

Під можливістю довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатися про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16- ц; від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц; від 14 листопада 2018 року у справі 183/1617/16 (пункт 73); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80); від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц/пункт 61); № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61); від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71); від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134); від 16 червня 2020 року у справі .№ 372/266/15-ц (пункт 51).

Суд зауважує, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами відсутність волі спадкодавця на вибуття з його володіння такого майна. Крім цього, у володінні позивача спірне майно не перебувало, щоб воно могло з нього вибути по його волі чи поза нею.

При цьому, позивачем також не надано жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього в розумінні ст.ст.77-80 ЦПК України доказу, на підтвердження того, що спірний Договір дарування не укладався, а отже і доказів, що нежитлове приміщення літ.А за адресою: АДРЕСА_1 вибуло з володіння власника, спадкодавця не з його волі.

Викладені обставини в сукупності, дають підстави суду для висновку про безпідставність позовних вимог та про необхідність відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шкрібляк Катерина Павлівна, ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, про витребування майна та скасування державної реєстрації права власності.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 6, 31, 32, 203, 215, 405, 655, 658, 659, 662 Цивільного кодексу України, ст. 27 Закону України «Про нотаріат», ст. 4, 9, 15, 16, 17, 19, 24, 26, 27, 28, 29 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 328, 334, 386, 392, 509, 626, 627, 629 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 81, 141, 259, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шкрібляк Катерина Павлівна, ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, про витребування майна та скасування державної реєстрації права власності.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 29 червня 2023 року.

Суддя: