Єдиний унікальний номер судової справи: 471/284/22
Номер провадження: 22-ц/812/426/23 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2023 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Темнікової В.І., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання - Калашник А.О.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1 , представника відповідача - Мірошниченко О.В. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 , подану в його інтересах адвокатом Мірошниченко Оленою Василівною

на рішення Братського районного суду Миколаївської області від 02 березня 2023 року, ухваленого під головуванням судді - Гукової І.Б., в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 за участю третіх осіб - Братської територіальної громади Миколаївської області, приватного нотаріуса Братського районного нотаріального округу Малярчук Наталі Василівни про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и л а:

У травні 2022 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання недійсним заповіту.

Позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_6 , який за життя склав заповіт, посвідчений 29 червня 2017 року секретарем Іванівської сільської ради Братського району Миколаївської області, яким заповів йому земельну ділянку загальною площею 8,31 га, розташовану в межах території Іванівської сільської ради Братського району Миколаївської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Після смерті батька у встановлений законом строк він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де він дізнався про те, що 06 серпня 2020 року секретарем сільської ради було посвідчено новий заповіт, за яким померлий ОСОБА_6 заповідав належну йому земельну ділянку онукам - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в рівних частках.

За життя батько останнім часом хворів, у нього був відсутній зір, внаслідок чого не міг навіть відрізними одного сина від іншого, у зв`язку з чим не міг сам прочитати заповіт і власноручно підписати текст заповіту, а тому текст було підписано від його імені ОСОБА_7 в присутності свідків. Однак при спілкуванні з одним із свідків, а саме ОСОБА_8 було з`ясовано, що вона не була присутня під час посвідчення заповіту.

Посилаючись на те, що під час складання заповіту було порушено вимоги щодо його посвідчення, позивач просив суд визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та посвідчений 06 серпня 2020 року секретарем Іванівської сільської ради Братського району Миколаївської області Ткаченко В.І., зареєстрований в реєстрі за № 120.

16 вересня 2022 року представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Мірошниченко О.В. надала відзив до позовної заяви, в якому посилаючись на те, що позивачем не доведено та не надано суду достатніх належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 02 березня 2023 року позов задоволено частково. Встановлено нікчемність заповіту ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , посвідченого 06 серпня 2020 року секретарем Іванівської сільської ради Братського району Миколаївської області Ткаченко В.І. зареєстрованого в реєстрі за № 120. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивоване тим, що заповіт від 06 серпня 2020 року, який було посвідчено секретарем Іванівської сільської ради Братського району Миколаївської області Ткаченко В.І. з порушенням порядку його посвідчення є нікчемним та не породжує для сторін юридично - правових наслідків.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Мірошниченко О.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що судом не в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення судом норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не встановлено правовідносини, які виникли між сторонами, внаслідок чого не застосовано законодавство, яке підлягало до застосування, не взято до уваги покази свідків щодо підтвердження ними волевиявлення спадкодавця при складані останнього заповіту та скасування попереднього, тому визнання заповіту нікчемним з мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення порушує принцип свободи заповіту.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що відповідно до свідоцтва про народження батьком ОСОБА_4 є ОСОБА_6 (а.с. 10).

ОСОБА_6 на випадок своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 зробив розпорядження про те, що належну йому земельну ділянку згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК № 029248 розміром 8,31 га, розташовану в межах території Іванівської сільської ради Братського району Миколаївської області, цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, право власності на яку зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею за № 46 заповів у власність ОСОБА_4 про що складено заповіт, посвідчений секретарем Іванівської сільської ради Братського району Миколаївської області Поставнюк Т.А., зареєстровано в реєстрі за № 95 (а.с.13).

06 серпня 2020 року ОСОБА_6 зробив розпорядження про те, що належну йому земельну ділянку згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК № 029248 розміром 8,31 га, розташовану в межах території Іванівської сільської ради Братського району Миколаївської області, цільовим призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, право власності на яку зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею за № 46 заповів у власність своїм онукам в рівних частках кожному: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платників податків - НОМЕР_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_2 про що складено заповіт, посвідчений секретарем Іванівської сільської ради Братського району Миколаївської області, зареєстровано в реєстрі за № 120 (а.с.15).

Цей заповіт скасував заповіт, посвідчений секретарем Іванівської сільської ради Братського району Миколаївської області Поставнюк Т.А., зареєстровано в реєстрі за № 95

Із заповіту слідує, що заповіт записаний секретарем зі слів заповідача ОСОБА_6 , зачитаний свідками ОСОБА_9 та ОСОБА_8 вголос до його підписання та підписаний ними. У зв`язку з хворобою заповідача ОСОБА_6 , на його особисте прохання та в його присутності, текст заповіту підписано ОСОБА_7 . Особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено. Особу гр. ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 встановлено, справжність їхніх підписів перевірено.

Заповіт складено у двох примірниках, що мають однакову юридичну силу о 10.00 годині, один із яких зберігається у справах Іванівської сільської ради Братського району Миколаївської області, а другий - у заповідача.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер (а.с. 9).

Із копії спадкової справи № 141/2021 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 слідує, що 15 грудня 2021 року ОСОБА_4 - позивач, 23 червня 2022 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 - відповідачі звернулися до приватних нотаріусів Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Малярчук (Волошиної) із заявами про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті їх батька та діда ( а. с. 88, 100, 111).

За відомостями Спадкового реєстру заповіт ОСОБА_6 , посвідчений 06 серпня 2020 року та зареєстрований в реєстрі за № 120, є чинним ( а.с. 11-12).

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1234 ЦК України передбачено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 725/2412/15-ц, від 05 грудня 2019 року у справі № 195/1200/18, від 30 березня 2022 року у справі № 202/3816/18, від 12 серпня 2022 року у справі № 126/483/20 викладено правовий висновок про те, що нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Таким чином, на заповіт, як і на будь-який інший правочин, поширюються загальні вимоги щодо їх дійсності, додержання яких є необхідною умовою його чинності.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц вказано, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Статтею 1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіт має відбутися при свідках (абзац 3 ч.2 ст. 1248 ЦК України).

Згідно ч.2 ст. 1253 ЦК України у випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою.

За статтею 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

На час складення спірного заповіту вимоги до його форми та порядку посвідчення були визначені главою 85 книги шостої ЦК України, Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування № 3306/5.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 37 Закону України «Про нотаріат» у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють нотаріальні дії, зокрема посвідчують заповіти (крім секретних).

Пунктом 1.2 розділу I Порядку № 3306/5 передбачено, що нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.

У разі, якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт чи заяву, підписується інша фізична особа, посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього. Копія документа, за яким встановлюється особа, долучається до примірника документа, який залишається у справах органу місцевого самоврядування.

Порядок підписання нотаріально посвідчуваних документів визначено статтею 45 Закону України «Про нотаріат» (пункти 2.1-2.6 розділу ІІ Порядку №3306/5 в редакції на час посвідчення спірного заповіту).

Пунктом 1.4 розділу Ш Порядку № 3306/05 передбачено, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути посадова особа органу місцевого самоврядування, яка посвідчує заповіт, спадкоємці за заповітом, члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом, особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншим громадянином за правилами, викладеними у пункті 2.6 розділу II цього Порядку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання заповіту недійсним, ОСОБА_4 посилався на те, що свідок ОСОБА_8 , яка зазначена у заповіті від 06 серпня 2020 року під час складання заповіту не була присутня, що є порушенням порядку посвідчення заповіту.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Як встановлено судом, а саме поясненнями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , під час складання заповіту ОСОБА_8 не була присутня.

Згідно зі статтею 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (4 ст. 263 ЦПК України).

В постановах Верхового Суду від 14 травня 2018 року у справі № 756/14304/15-ц, від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц, від 16 червня 2021 року у справі № 620/564/19, від 01 вересня 2021 року у справі № 340/374/18, від 13 вересня 2021 року у справі № 146/898/20, від 28 жовтня 2021 року у справі № 498/606/17, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:

- у справі № 756/14304/15-ц: тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України;

- у справі № 759/2328/16-ц: тлумачення частини другої статті 215 ЦК України свідчить, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним»;

- у справі № 674/461/16-ц: підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами;

- у справі № 620/564/19: якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину;

- у справі № 916/3156/17: визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину;

- у справі № 340/374/18 Верховний Суд врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у вищенаведених постановах Верховного Суду, та не погодився з висновками суду апеляційної інстанції про наявність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України він є нікчемним. При цьому Верховний Суд зазначив, що рішення суду першої інстанції також не може бути залишено в силі, оскільки суд, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, правильно встановив у мотивувальній частині рішення обставини нікчемності заповіту, однак не врахував, що визнання заповіту нікчемним у судовому порядку не є належним способом захисту прав, і безпідставно встановив його нікчемність у резолютивній частині судового рішення;

- у справах № 146/898/20, № 498/606/17 Верховний Суд також послався на вищевказані правові висновки та погодився з висновками апеляційних судів про відмову в задоволенні позовних вимог про встановлення нікчемності заповітів без застосування наслідків їх недійсності у зв`язку з обранням позивачами неналежного та неефективного способу захисту.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника, та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно з правовим висновком, викладеним в пункті 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний позивачем спосіб.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Встановивши, що під час складання заповіту 06 серпня 2020 року, який посвідчено секретарем Іванівської сільської Братського району Миколаївської області Ткаченко В.І. з порушенням порядку його посвідчення - у присутності лише одного свідка, суд першої інстанції виходив з того, що цей заповіт є нікчемним в силу ст. 1257 ЦК України та не породжує для сторін юридично - правових наслідків, а відтак задовольнив позов частково та у резолютивній частині встановив нікчемність спірного заповіту.

У даній справі ОСОБА_6 заявив вимогу про встановлення недійсності нікчемного заповіту без застосування наслідків його недійсності, а відтак задоволення позову не призведе до відновлення порушеного права останнього, оскільки заявивши таку вимогу позивач обрав неналежний спосіб захисту, а тому в задоволенні позовних вимог слід було б відмовити, зазначивши в мотивувальній частині судового рішення із застосуванням відповідних положень норм матеріального права, яка підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

За таких обставин, рішення суду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухвалення у справі нового судового рішення про відмову у задоволені позову.

Відповідно до ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин, з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 190,88 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану в його інтересах адвокатом Мірошниченко Оленою Василівною - задовольнити.

Рішення Братського районного суду Миколаївської області від 02 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 за участю третіх осіб - Братської територіальної громади Миколаївської області, приватного нотаріуса Братського районного нотаріального округу Малярчук Наталі Василівни про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 1 190,88 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: В.І. Темнікова

Н.О. Тищук

Повний текст постанови складено 15 травня 2023 року.