Справа № 454/3120/21 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/811/2124/22 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретарка: Колич Х.Б.,

за участі в судовому засіданні в залі суду відповідача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , в режимі відео конференції представника позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові в режимі відео конференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області в складі судді Адамовича М.Я. від 20 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю,-

в с т а н о в и л а :

рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 20 липня 2022 року первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 : - житловий будинок загальною площею 68,3кв.м, житловою площею 42,4кв.м, який складається з трьох житлових кімнат, кухні, трьох коридорів, з належними до нього господарськими будівлями та спорудами: літню кухню, сарай, вбиральню, які розташовані на АДРЕСА_1 ;- земельну ділянку площею 0,0871га, кадастровий №:03:005:0025, розташовану на АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на: - 1/2 частину житлового будинку загальною площею 68,3кв.м, житловою площею 42,4кв.м, який складається з трьох житлових кімнат, кухні, трьох коридорів, з належними до нього господарськими будівлями та спорудами: літньою кухнею, сараєм, вбиральнею, які розташовані на АДРЕСА_1 ; - 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0871га, кадастровий №:03:005:0025, розташованої на АДРЕСА_1 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на корись ОСОБА_3 1606 (одну тисячу шістсот шість) грн. 37 коп. судового збору.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 липня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовити, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю задовольнити.

Вважає, що зазначене рішення суду, є необґрунтованим, незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, без всебічного й повного з`ясування обставин справи та таким, що ґрунтується на неналежних та недопустимих доказах та підлягає скасуванню. Зазначає, що у оскаржуваному рішенні, суд першої інстанції виходить з того, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, а придбання відповідачем майна за особисті кошти, отримані в дар ґрунтується виключно на припущеннях. Однак, зазначені обставини не відповідають дійсності, оскільки відповідачем доведено походження коштів знятих з банківського рахунку ОСОБА_5 , а показами свідків підтверджується факт дарування даних коштів ОСОБА_1 . Також, звертає увагу на те, що рішення суду ґрунтується на тому, що позивач надала нотаріально посвідчену заяву про згоду на придбання відповідачем спірного житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований. З даної заяви, також, вбачається, що грошові кошти, які витрачались на придбання спірного нерухомого майна, є їх спільною сумісною власністю та, відповідно, майно, набуте за ці кошти, буде їх спільною сумісною власністю. Однак, судом не враховано, що дана заява є обов`язковою згідно ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України, та не доводить факту спільності спірного майна.

В судове засідання ОСОБА_3 не з`явилася, однак суд вважав заможливе проводити розгляд справи у її відсутності, зважаючи на те, що така повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від неї до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що в судовому засіданні брав участь її представник.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та його представника на підтримання апеляційної скарги, представника позивачки в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, зустрічної позовної заяви, відзиву на зустрічну позовну заяву, апеляційної скарги, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 12, 81, 263-265 ЦПК України, 60,61, 63, 68, 39, 70 СК України, 368, 370 ЦК України задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову виходив з того, що 03.05.2019р. між сторонами зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 28.01.2022р., що встановлено із свідоцтва про шлюб та рішення суду. З нотаріально посвідченої заяви від 19.09.2019р. встановлено, що позивачка ОСОБА_6 надала згоду на придбання її чоловіком відповідачем ОСОБА_1 житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій вони розташовані на умовах та за ціною на розсуд останнього. З даної заяви також вбачається, що грошові кошти, які витрачалися на придбання спірного нерухомого майна, є їх спільною сумісною власністю та, відповідно, майно, набуте за ці кошти, буде їх спільною сумісною власністю. 19.09.2019р. між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 з однієї сторони та ОСОБА_1 з другої сторони укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0871га, на якій він розташований. 19.09.2019р. за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0871га, на якій розташований вказаний будинок, що встановлено з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 12.04.2021р. З витягу з трудової книжки та індивідуальних відомостей про застраховану особі (форма ОК-7) встановлено що дохід ОСОБА_1 за період з травня 2019 року (з часу укладення шлюбу) по вересень 2019 року (момент придбання спірного нерухомого майна) становив 7519грн. З витягу про реєстрацію права власності від 06.01.2009р., договору від 18.04.2013р., витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.04.2013р. встановлено, що ОСОБА_9 у вказаний день продав належну йому квартиру за 112000грн. З виписки за договором від 20.12.2021р. встановлено, що 28.07.2014р. з банківського рахунку видано ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 20679,05 доларів США. Свідок ОСОБА_5 , яка є бабою ОСОБА_1 , в судовому засіданні показала, що вона та її чоловік працювали та отримували високу заробітну плату, що дозволяло їм робити заощадження. В 2014 році вони зняли грошові кошти з банківського рахунку та поділили між двома синами порівну (батьком ОСОБА_1 та його братом) по 13000 доларів США кожному. Коли син помер, то ці грошові кошти перейшли до його дружини, яка надалі подарувала такі кошти своєму сину ОСОБА_1 , які були використані для придбання ним житлового будинку. Свідок ОСОБА_10 , яка є матір`ю ОСОБА_1 , в судовому засіданні показала, що батько її чоловіка мав заощадження, які розподілив між її чоловіком і його братом. Після смерті її чоловіка вона купила синові ОСОБА_1 житловий будинок. Жодних коштів на придбання вказаного майна ОСОБА_3 не надавала. Під час укладення договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна були присутні: вона, син ОСОБА_1 , невістка ОСОБА_3 та продавці. Вона особисто надавала продавцям будинку грошові кошти за повну вартість цього майна. Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що доказів визнання ОСОБА_3 грошових коштів для придбання спірного майна як таких, що є особистими грошовими коштами ОСОБА_1 останнім не надано, як і не встановлено судом та матеріали справи не містять нотаріально посвідченого договору дарування йому грошових коштів його матір`ю ОСОБА_10 , як вимагає ч.5 ст.719 ЦК України. Тому, твердження ОСОБА_1 про придбання ним спірного нерухомого майна за особисті кошти, отримані в дар, ґрунтуються виключно на припущеннях, що не може вважатися спростуванням презумпції спільності майна подружжя. За таких підстав, спірне майно, в розуміння ст.61 СК України, є таким, що набуте в інтересах сім`ї та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, зазначене вище нерухоме майно (житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянки), з врахуванням презумпції рівності часток, належить сторонам порівну, оскільки набуте під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі, та доказів зворотнього суду не надано, хоча тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумції спільного майна покладається на того з подружжя, який її спростовує. Суд враховує також ту обставину, що домовленості про відступлення від рівності часток у спільній власності між сторонами не було, а тому дійшов висновку про підставність позовних вимог ОСОБА_3 та відсутність підстав у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає, що такі висновки відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

25.08.2021 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила:

- визнати спільним майном подружжя наступне майно:

?житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з 3-х житлових кімнат, кухні. 3-х коридорів, загальна площа будинку 68,3 м.кв., житлова 42,4 м.кв., господарські будівлі та споруди: літня кухня, сарай, вбиральня;

?земельну ділянку надану для будівництва і обслуговування цього житлового будинку господарськими будівлями і спорудами, площею 0,0871 га, кадастровий номер земельної ділянки :03:005:0025;

- в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_3 право власності на частину:

?житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею будинку 68,3 м.кв., житловою 42,4 м.кв.;

?господарських будівель та споруд: літню кухню, сарай, вбиральню;

?земельну ділянку надану для будівництва і обслуговування цього житлового будинку господарськими будівлями і спорудами, площею 0,0871 га, кадастровий номер земельної ділянки :03:005:0025.

На обґрунтування своїх вимог зазначала, що з 03.05.2019р. вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 28.01.2021р. За час спільного проживання у шлюбі 19.09.2019р. вони купили спірний житловий будинок та земельну ділянку, на якій вони розташовані. Загальна вартість даного майна становить 321275грн. Відповідач відмовився в позасудовому порядку здійснити поділ даного майна, тому, вона змушена звернутися з даним позовом до суду.

28.10.2021 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ОСОБА_3 , в якому просив:

- визнати його особистою власністю майно, а саме:

?житловий будинок з господарськими будівлями спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

?земельну ділянку надану для будівництва і обслуговування цього житлового будинку господарськими будівлями і спорудами, площею 0,0871 га, кадастровий номер земельної ділянки :03:005:0025.

Зустрічний позов мотивовано тим, що зазначений житловий будинок і земельна ділянка придбані ним за грошові кошти, які йому подарувала його мати в приміщенні нотаріальної контори безпосередньо перед вчиненням купівлі. Зазначав, що за п`ять місяців з моменту укладення шлюбу сторони не могли заробити грошові кошти в сумі 321275грн., оскільки його дохід за період з січня 2019 року по вересень 2019 року становив 30321,65грн, а відповідачка взагалі ніде не працювала.

Із статей Сімейного кодексу України, що регулюють спірні правовідносини вбачається таке.

Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

За ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також, відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Крім цього, відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Стаття 69 СК України, вказує, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Окрім цього у статті 70 Кодексу зазначається, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Окрім наведеного ст. 71 СК України регулює способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та відповідно до такої, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК ( 2947-14 ). У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Як вбачається із матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, 03.05.2019р. між сторонами зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 28.01.2022р., що встановлено із свідоцтва про шлюб та рішення суду.

З нотаріально посвідченої заяви від 19.09.2019р. встановлено, що позивачка ОСОБА_6 надала згоду на придбання її чоловіком відповідачем ОСОБА_1 житлового будинку з господарськими будівлями на АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій вони розташовані на умовах та за ціною на розсуд останнього.

З даної заяви, також, вбачається, що грошові кошти, які витрачалися на придбання спірного нерухомого майна, є їх спільною сумісною власністю та, відповідно, майно, набуте за ці кошти, буде їх спільною сумісною власністю.

19.09.2019р. між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 з однієї сторони та ОСОБА_1 з другої сторони укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями на АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0871га, на якій він розташований.

19.09.2019р. за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0871га, на якій розташований вказаний будинок, що встановлено з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 12.04.2021р.

З витягу з трудової книжки та індивідуальних відомостей про застраховану особі (форма ОК-7) встановлено що дохід ОСОБА_1 за період з травня 2019 року (з часу укладення шлюбу) по вересень 2019 року (момент придбання спірного нерухомого майна) становив 7519грн.

З витягу про реєстрацію права власності від 06.01.2009р., договору від 18.04.2013р., витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.04.2013р. встановлено, що ОСОБА_9 у вказаний день продав належну йому квартиру за 112000грн.

З виписки за договором від 20.12.2021р. встановлено, що 28.07.2014р. з банківського рахунку видано ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 20679,05 доларів США.

Свідок ОСОБА_5 , яка є бабою ОСОБА_1 , в судовому засіданні в суді першої інстанції вказала, що вона та її чоловік працювали та отримували високу заробітну плату, що дозволяло їм робити заощадження. В 2014 році вони зняли грошові кошти з банківського рахунку та поділили між двома синами порівну (батьком ОСОБА_1 та його братом) по 13000 доларів США кожному. Коли син помер, то ці грошові кошти перейшли до його дружини, яка надалі подарувала такі кошти своєму сину ОСОБА_1 , які були використані для придбання ним житлового будинку.

Свідок ОСОБА_10 , яка є матір`ю ОСОБА_1 , в судовому засіданні в суді першої інстанції вказала, що батько її чоловіка мав заощадження, які розподілив між її чоловіком і його братом. Після смерті її чоловіка вона купила синові ОСОБА_1 житловий будинок. Жодних коштів на придбання вказаного майна ОСОБА_3 не надавала. Під час укладення договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна були присутні: вона, син ОСОБА_1 , невістка ОСОБА_3 та продавці. Вона особисто надавала продавцям будинку грошові кошти за повну вартість цього майна.

У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, для встановлення того, чи є придбане за час шлюбу майно спільною власністю подружжя суд повинен встановити правову природу коштів, за які було придбане майно.

Судом першої інстанції правильно вказано, що ОСОБА_1 не надано належних допустимих, достатніх та достовірних доказів в обґрунтування своїх доводів про те, що спірний житловий будинок та земельна ділянка придбані саме та виключно за кошти, які йому подарувала його мати.

Також, судом правильно враховано обставини надання згоди ОСОБА_3 на придбання квартири за кошти подружжя, що підтверджує джерело придбання спірного майна й спростовує доводи з цього приводу ОСОБА_1 .

Згода на придбання спірного нерухомого майна в інтересах подружжя, закріплена, також, і в п.3.6 договору купівлі продажу від 19.09.2019р., зі змістом якого ОСОБА_1 був ознайомлений, про що свідчить його особистий підпис.

Крім наведеного, судом першої інстанції правильно вказано, що доказів визнання ОСОБА_3 грошових коштів для придбання спірного майна як таких, що є особистими грошовими коштами ОСОБА_1 останнім не надано, як і не встановлено судом та матеріали справи не містять нотаріально посвідченого договору дарування йому грошових коштів його матір`ю ОСОБА_10 чи будь-якою іншою особою, як вимагає ч.5 ст.719 ЦК України.

Колегія суддів, також, вважає, що доводи апелянта про те, що його баба в 2014 році зняла 20000 доларів США, розподілила їх між двома синами і в подальшому мати апелянта частину коштів подарувала йому, не слід вважати обґрунтованими та такими, що спростовують доводи первісного позову та підтверджують доводи зустрічного позову, оскільки матеріали справи не містять належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів того, що саме ці кошти через п`ять років були використані для придбання спірного будинку та саме були подаровані та виключно відповідачу за первісним позовом та набуті ним у особисту власність.

Навіть, якщо припустити, що половина з цих коштів отримав в дарунок відповідач, то вартість будинку є більшою ніж половина коштів, подарованих відповідачу. А саме, як вбачається із вартості спірних об`єктів нерухомості такі на час укладення договору становили еквівалент близько 13 тис. доларів США (321275грн./24,66грн. (Курс гривні НБУ щодо долара США). Як вказано ж вище 20 тис. доларів США, які належали бабусі відповідача були розподілені між синами порівну, тобто по 10 тис. доларів США.

Натомість, суд вважав переконливими доводи представника позивачки, що частково підтверджено поясненнями відповідача; вказаним вище договором купівлі-продажу з заявою-згодою на укладення такого; а також частково поясненнями свідків про те, що будинок був придбаний за подаровані батьками обох сторін та іншими родичами коштів подружжю під час укладення шлюбу та для придбання спільного житла.

Відтак, суд першої інстанції правильно вважав, що твердження ОСОБА_1 про придбання ним спірного нерухомого майна за особисті кошти, отримані в дар, ґрунтуються виключно на припущеннях, що не може вважатися спростуванням презумпції спільності майна подружжя.

Тому, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що зазначене вище нерухоме майно (житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка), з врахуванням презумпції рівності часток, належить сторонам порівну, оскільки таке майно набуте під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі та за спільні, отримані у спільну сумісну власність кошти, та доказів зворотнього суду не надано, хоча тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумції спільного майна покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Окрім цього, судом правильно враховано, також, і ту обставину, що домовленості про відступлення від рівності часток у спільній власності між сторонами не було.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 30 травня 2023 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра