ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/4599/21 Номер провадження 22-ц/814/1473/23Головуючий у 1-й інстанції Пашнєв В.Г. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Триголова В.М.,

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 01 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства про стягнення заборгованості щодо виплати заробітної плати , стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати по день фактичного розрахунку , стягнення моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася з вказаним позовом до суду, у якому просила стягнути з відповідача заборгованість з оплати праці в загальному розмірі 176383,96 грн. без утримання ПДФО та інших обов`язкових платежів до бюджету, з відрахуванням Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством в подальшому з зазначеної суми-податків,зборів та інших обов`язкових платежів, а також середній заробіток за весь час затримки заробітної плати по день ухвалення рішення, моральну шкоду у сумі 5 000 грн., судовий збір в розмірі 1816,00 та судові витрати в розмірі 37,06 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона з 11.02.2019 року перебувала в трудових відносинах з Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством (далі ХКЕПОП, підприємство, Відповідач).

14.05.2021 року позивач була звільнена із займаної посади за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю та умов колективного договору щодо виплати заробітної плати (частина 3статті 38 КЗпП) на підставі наказу ХКЕПОП № 61/к від 14 травня 2021 року.

На останній день звільнення Позивача, керівництво підприємства повинно було виплатити їй заборгованість з оплати праці в загальному розмірі 146 822,44грн. Вказана сума вже зазначена з урахуванням податків та обов`язкових платежів до бюджету. Розмір заборгованості не оспорюється позивачем. 20 травня 2021 року у зв`язку із частковим погашенням відповідачем заборгованості в розмірі 4 833,35грн., сума невиплаченої заборгованості склала 141 989,09грн.

Відповідно до довідки ХКЕПОП від 20 травня 2021 року № 03/758 середньоденна заробітна плата Позивача становить 750 гривень 00 копійок.

Кількість робочих днів, з моменту звільнення 14.05.2021 року позивача з роботи до моменту її звернення з позовом до суду 20.07.2021 року, складала 45 робочих днів.

Сума середнього заробітку за час затримки рахуючи з 14.05.2021 по 20.07.2021 складає 33 750,00 грн. (750грн.х 45).

Крім того, прохала стягнути 5 000 грн. моральної шкоди, яка була завдана порушенням її конституційних прав, внаслідок чого Позивач зазнала душевних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому просив в позові відмовити. В обґрунтування заперечень послався на те, що структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України "Про оплату праці", за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Як зазначено в п. 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 р. по справі №711/4010/13-ц (провадження 14-429цс19)вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати такої допомоги) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури. Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заробітної плати, задоволені можуть бути лише вимоги в частині, що стосується стягнення коштів, які належать до структури заробітної плати. Що стосується стягнення невиплаченої вихідної допомоги, то позовні вимоги щодо стягнення з відповідача нарахованих при звільненні коштів позивачем не відокремлені, тому дана вимога в межах розгляду даної справи, виходячи з позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду, задоволенню не підлягає.

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 01 листопада 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 176 383 (сто сімдесят шість тисяч триста вісімдесят три ) грн. 96 коп. без утримання ПДФО та інших обов`язкових платежів до бюджету, з відрахуванням Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством в подальшому з зазначеної суми - податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 14 травня 2021 року по день ухвалення рішення 01 листопада 2021року в розмірі 87 000 (вісімдесят сім тисяч) грн. без утримання ПДФО та інших обов`язкових платежів до бюджету, з відрахуванням Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством в подальшому з зазначеної суми - податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь ОСОБА_1 , моральну шкоду у розмірі 3 000 (три тисячі) гривень та сплачений судовий збір в розмірі 1 452 (одна тисяча чотириста п`ятдесят дві) грн. 80 коп.

Вказано , що рішення в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням його в апеляційному порядку оскаржило Харківське казенне експериментальне протезно-ортопедичне підприємство.

Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не в повній мірі з`ясовані обставини , які мають значення для справи , а рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що не погоджується з позицією суду першої інстанції щодо стягнення повної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні входячи з того, що в даному випадку підлягають застосуванню висновки щодо застосування ст.117 КЗпП України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц , відповідно до якої суд зменшує розмір відшкодування , передбаченого ст.117 КЗпП України , враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових витрат працівника, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні , майнових витрат працівника та заявлених позвам до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Скаржник також вказує, що оскаржуване рішення суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди не відповідає вимогам закону, адже позивачем не доведено що їй завдано моральних страждань , що остання втратила нормальні життєві зв`язки і це вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Апелянт просить скасувати рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 01 листопада 2021 року , та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення середнього заробітку та моральної шкоди.

У січні 2022 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу , у якому ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення , рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 01 листопада 202 року без змін.

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів ,дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, приходить до висновку, про залишення апеляційної скарги без задоволення , а рішення суду без змін з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 11.02.2019 року працювала на посаді, посаді старшого інспектора з кадрів відділу правового забезпечення та кадрової роботи у ХКЕПОП.

Наказом № 61/к від 14.05.2021року її було звільнено з займаної посади на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю (а.с.12- зворот).

Відповідно до Довідки за № 03/757 від 20.05.2021 року станом на 20 травня 2021 року у ХКЕПОП перед ОСОБА_1 утворилася заборгованість з оплати праці у сумі 141 989,09 грн. , у тому числі компенсація невикористаної щорічної відпустки при звільнені у сумі 3 831, 21 грн. (а.с. 12).

Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України,- в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Та матеріали справи не містять відомостей щодо наявності спору про розмір боргу, позивачем та відповідачем розмір заборгованості ХКЕПОП по виплаті заробітної плати не оспорюється.

Так , матеріалами справи підтверджується, а сторонами не заперечується , що відповідач у день звільнення позивача не здійснив виплату належних звільненому працівникові сум, , що відповідно до ст.116 КЗпП України, є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки.

Отже, у ОСОБА_1 виникло право на стягнення на її користь середнього заробітку за весь час затримки виплати , а саме за період з дати коли позивача було звільнено 14 травня 2021 року, по день постановлення судового рішення 01 листопада 2021 року.

Відповідно до довідки за № 03/758 від 20.05.2021 про нараховану заробітну плату, у березні 2021 року ОСОБА_1 нараховано за 22 робочі дні -15 240 грн., у квітні 2021 року за 22 робочі дні - 17760,00 грн., судом першої інстанції було здійснено розрахунок , який суд апеляційної інстанції вважає вірним.

Так, згідно розрахунку, зарплата за два останніх місяці становить 33 000грн. (15 240,00 грн. + 17 760,00 грн. = 33 000 грн.), відповідно середньоденний розмір заробітної плати за останні два місяці складає 750,00 грн. (33 000 грн. : 44 дн.= 750 грн.). Затримка розрахунку має місце з 14.05.2021 року, по день постановлення судового рішення 01.11.2021 року, що складає 116 робочих днів, тому середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з 14 травня 2021року по 01 листопада 2021 становить 87 000 грн. ( 116 х 750 = 87 000 грн.).

Апелянт наголошував у своїй скарзі, що при вирішенні вказаних вимог суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України мав би враховувати висновки щодо застосування ст. 117 КЗпП України, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, відповідно до якої суд зменшує розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільнені майнових втрат працівника, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Проте, колегія суддів відхиляє вказане посилання апелянта адже, відповідно документів, доданих позивачем до позовної заяви, Головне управління Держпраці у Харківській області перевіряло ХКЕПОП з питань додержання законодавства про працю.

Відповідно інформації, що міститься в актах перевірки ХКЕПОП Головним управлінням Держпраці у Харківській області: № 2191540 від 18 листопада 2020 року, № 2511439 від 31 грудня 2020 року, від 16 березня 2021 року № 20-01-4417/0109, керівництво ХКЕПОП замість того, щоб здійснити в першочергове погашення своїм працівникам заборгованості по заробітній платі, в тому числі і позивачу, направляло кошти на інші видатки та закупівлю сировини що у процентному співвідношенню від суми коштів, що надійшли склало: 50,4% 27,5%, 45,8%, а на заробітну плату було направлено 30,1%, 37,2%, 6,4%.

Вказану інформацію відповідачем не спростовано ні при розгляді справи судом першої інстанції , а ні при подачі апеляційної скарги.

Колегія суддів зауважує що ,відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку під час звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Тобто , саме по собі посилання відповідача на практику Верховного Суду відповідно до якої суд зменшує розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільнені майнових втрат працівника, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, не є обов`язковою підставою для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку. Більше того, апелянтом не спростовано доцільність направлення ним коштів на придбання сировини , та як результат направлення меншої кількості у процентному співвідношенні коштів на погашення заборгованостей зі сплати заробітної плати.

Апелянтом не заперечується факт наявності заборгованості по виплаті заробітної плати . Такий дохід обкладається податком з доходів фізичних осіб за ставкою 18% і військовим збором за ставкою 1,5%, як інші доходи.

Таким чином, стягненню з Відповідача на користь Позивача підлягає сума заборгованості з оплати праці в загальному в розмірі 176 383, 96грн з якої Відповідач повинен утримати ПДФО та інших обов`язкових платежів до бюджету.

До того ж , як зазначено вище, колегія суддів вважає вірним розрахунок суду першої інстанції та погоджується із тим, що з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 87 000 грн.

Апелянт також зазначав, що позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди. Не вказано чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, не вказано в чому полягає шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача її заподіяно позивачеві.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до наведеного , колегія суддів вважає слушним твердження суду першої інстанції , що сам факт порушення законного трудового права позивача свідчить про заподіяння моральних страждань, втрати позивачем нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд обґрунтував свій висновок , щодо необхідності стягнення у з Відповідача на користь Позивача моральної шкоди вичерпним переліком обставин , який колегія вважає слушним, зазначивши, що Позивачу спричинена моральна шкода, яка полягає в порушенні його прав на отримання оплати за працю, що призвело до моральних страждань. Ситуація, яка склалася вимагала від Позивача додаткових зусиль для організації життя.

Вказану шкоду суд оцінив у 3 000 грн. , що на думку апеляційного суду є розумним та справедливим, адже доказів заподіяння моральної шкоди у більшому розмірі суду не надано.

Тож, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги доводи апелянта , що судом першої інстанції не обґрунтовано стягнено моральну шкоду.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в судах, компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 01 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов