ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 619/1785/21 Номер провадження 22-ц/814/1673/23Головуючий у 1-й інстанції Болибок Є.А. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м.Полтаві справу за апеляційною скаргою адвоката Кислого Андрія Матвійовича, представника ОСОБА_1 , на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 24 листопада 2021 року (час ухвалення судового рішення не зазначений, дата виготовлення повного текста судового рішення - 03 грудня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

установив:

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, просив стягнути із відповідача на його користь безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 142 000,00 грн, а також за період з 01.08.2013 по 01.04.2021 інфляційні витрати у сумі 258 411,60 грн та 3% річних у сумі 28 396,31 грн.

В обґрунтування позову вказував, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є синами ОСОБА_3 , але від різних чоловіків.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті залишилась спадщина, яку сторони прийняли. ОСОБА_1 , ввівши в оману суд, узаконив за собою об`єкт спадщини в цілому, а в наступному продав іншій особі, отримавши грошові кошти за весь об`єкт, і половину коштів не віддав позивачу.

Тривалий час ОСОБА_2 намагався поновити свої права у суді та визнати за собою право на частину спадщини в натурі, але судами йому було відмовлено, оскільки до складу спадщини увійшло самочинне будівництво, а склад і вартість будівельних матеріалів неможливо встановити після змін, внесених наступними власниками домоволодіння. Таким чином, ОСОБА_2 має єдиний можливий шлях для поновлення своїх порушених прав - стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти, отримані ним за частину спадкового майна, право на яке набув ОСОБА_2 .

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 24 листопада 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 142 000,00 грн, інфляційні витрати у розмірі 258 411,60 грн та 3% річних у розмірі 28 396,31 грн.

В апеляційній скарзі адвокат Кислий А.М., представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд першої інстанції не застосував правові норми, які підлягали застосуванню, а саме положення Сімейного кодексу та Книги шостої «Спадкове право» Цивільного кодексу України.

Суд першої інстанції в порушення імперативних норм ст.256, ст.257, ст.261, ст.267 ЦК України відмовив у застосуванні наслідків пропуску строку позовної давності до спірних вимог, оскільки матеріалами справи достовірно підтверджено, що про порушення своїх прав позивач дізнався не пізніше листопада 2015 року із рішення Апеляційного суду Харківської області у справі № 2010/3756/2012.

У відзиві адвокат Крячко О.В., представник ОСОБА_2 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Звертається увага, що апеляційна скарга не містить доводів і заперечень по суті спору, тобто фактично відповідачем визнається те, що він незаконно продав від свого імені усе спадкове майно, залишивши собі усі кошти від продажу, у тому числі і ті, що належать позивачу.

З посиланням на рішення судів у справах № 2010/3756/2012, № 619/23/16 і №619/880/17, в апеляційній скарзі підкреслюється, що саме у межах розгляду останньої справи судовим рішенням - постановою Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року, була встановлена та обставина, що спадкове майно внаслідок його поліпшень наступними власниками змінилося настільки, що експертним шляхом не є можливим встановити первісний склад цього майна.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав:

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 є синами ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 05 липня 2012 року (справа № 2010/3756/2012) за ОСОБА_1 визнано право власності в цілому на будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17-20).

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 31 липня 2013 року приватним нотаріусом Дергачівського нотаріального округу Пугачовою І.В., за реєстровим № 1568, ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_5 прийняв у власність житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за 284 000 грн (а.с.21).

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2015 року (справа № 2010/3756/2012) рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 05.07.2012 року скасовано та в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на спірний будинок відмовлено (а.с.26-29).

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_1 має самовільні побудови; і ОСОБА_1 , і ОСОБА_2 як спадкоємці у встановленому порядку прийняли спадщину після смерті їхньої матері - ОСОБА_3 , проте ОСОБА_2 не був залучений до участі у справі, внаслідок чого судовим рішенням визнано право власності на частку домоволодіння, яку мав успадкувати ОСОБА_2 , набув у власність ОСОБА_1 .

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 14 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14 червня 2017 року, у справі №619/23/16 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання права власності та витребування майна (а.с.31-33, 34-36).

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_3 , мати позивачів, за життя не оформила право власності на будинок АДРЕСА_1 , у складі якого малися самовільні побудови.

З огляду на цей факт судом відмовлено у визнанні права власності на частину спірного домоволодіння, так як спадкодавець, мати сторін, за життя не набула права власності на це домоволодіння.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 27 серпня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання права власності на частину конструктивних елементів, будівельних елементів, будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, використаного в процесі самочинного будівництва, в порядку спадкування за законом (а.с.38-44).

У межах розгляду зазначеної справи проведена судова будівельно-технічна експертиза, згідно якої не є можливим встановити з яких конструктивних елементів складалася частина домоволодіння за станом 23 травня 2011 року.

За відсутності доказів про обсяг, склад і вартість будівельних матеріалів, витрачених на самочинне будівництво суд відмовив у задоволені вимоги про визнання права власності на частину конструктивних елементів, будівельних елементів, будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, використаного в процесі самочинного будівництва.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що 01.07.2013 ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу житлового будинку, який посвідчено приватним нотаріусом Дергачівського нотаріального округу Пугачовою І. В., за реєстром № 1568, отримавши за нього 284 000,00 грн.

Судовими рішеннями у справі № 619/880/17 установлено, що матеріали справи не містять визначення обсягу та переліку кількості будівельних матеріалів і робіт, що були витрачені (використані) на будівництво спірного житлового будинку, а визнання недійсними договорів купівлі-продажу цього будинку є неналежним способом захисту.

Відповідач свідомо порушив права позивача як спадкоємця, так як впродовж кількох років він є стороною судових спорів з приводу зазначених обставин, але він не вчинив жодних дій для поновлення прав позивача.

Розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних, який наданий позивачем, не відповідачем спростований.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020р. (справа № 910/3395/19), від 23.04.2019р. (справа №918/47/18), від 01.04.2019р. (справа № 904/2444/18).

Таким чином, для задоволення позову на підставі ст.1212 ЦК України судом мають бути встановлені дві обставиини: отримання особою коштів і безпідставність такого отримання, тобто перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.

Відповідно до ч.3,4 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Матеріалами справи, зокрема судовими рішення, які набрали законної сили, підтверджено, що відповідач одноосібно на підставі судового рішення, яке у подальшому скасоване, набув у власність нерухоме майно, яке у подальшому (до скасування рішення суду) відчужив ОСОБА_5 за 284 000 грн, при цьому цього майна, принаймі будівельні матеріали, конструктивні елементи, тощо, використані для самочинного будівництва спірної садиби, належали позивачу як спадкоємцю.

Наведені обставини очевидно свідчать про те, що перехід майна - коштів, отриманих від продажу спірної садиби, до відповідача, не ґрунтувався на прямій вказівці закону і суперечив меті правовідношення, його юридичному змісту, тобто відповідач незаконно збагатився за рахунок позивача, що є підставою для застосування положень глави 83 ЦК України.

Отже, посилання в апеляційній скарзі на існування між сторонами спору сімейних і спадкових правовідносин є безпідставним.

Щодо застосування наслідків пропуску строку давності, про що заявлено відповідачем під час розгляду справи.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Положеннями статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до вимог статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Для застосування правил позовної давності суд має встановити характер спірних правовідносин.

Суд першої інстанції погодився із доводами позивача і зробив висновок, що строк давності не пропущений, оскільки позивач дізнався із судового рішення, а саме постанови Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 619/880/17, що він позбавлений можливості набути права власності на половину спадщини ані як на нерухоме майно, оскільки воно на час відкриття спадщини було самочинним, ані як на матеріали, використані для його будівництва, так як їхній склад після відчуження настільки змінився, що експертним шляхом неможливо встановити, що саме входило до складу спадщини.

З такими висновком апеляційний суд не може погодитися, керуючись такими міркуваннями.

За змістом норм глави 19 ЦК України початок перебігу строку давності пов`язується саме з моментом, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Тобто судове рішення, яким встановлені обставини неможливості захистити порушене право обраним способом, не є початком перебігу строку давності, так як саме особі належить право вибору способу захисту порушеного права і його помилка у виборі способу захисту, встановлена судовим рішенням, не може трактуватися як початок перебігу строку давності.

Про порушення свого права на отримання спадщини позивач дізнався у межах розгляду справи № 2010/3756/2012. Як убачається зі змісту рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2015 року позивачу достеменно було відомо про те, що за відповідачем одноосібно визнане право власності на садибу, яка була самочинно збудованою. Отже, принаймі, за станом на листопад 2015 року позивач знав (мав знати), що майно, на половину якого він претендує, є самочинним - спадкодавець за життя не набув права власності на об`єкт нерухомості.

Як убачається із справи № 619/23/16, позивач щонайменше за станом на 14 березня 2017 року був обізнаний про те, що відповідач відчужив спірну садибу на користь ОСОБА_5 , отримавши за це певні кошти, проте у межах розгляду цієї справи позивачем заявлені вимоги про визнання права власності на майно в порядку спадкування і витребування майна. Рішення у цій справі, яким у позові відмовлено з тих підстав, що спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, набуло чинності 14 червня 2017 року.

Тобто за станом на червень 2017 року позивач не міг не усвідомлювати, що відповідач, відчуживши спірну садибу, отримав кошти, частина яких належала йому (позивачу), при цьому спадкодавець, мати сторін, за життя не набула права власності на садибу (домоволодіння), отже мала лише право власності на будівельні матеріали, використані для самочинного будівництва.

У подальшому позивач на власний розсуд обрав такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання права власності на будівельні матеріали, використані у процесі самочинного будівництва (справа № 619/880/17).

Зважаючи на фактичні обставини, встановлені судовими рішеннями у спорах, ініційованих позивачем, перебіг строку давності для вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів розпочався не пізніше червня 2017 року і закінчився у червні 2020 року.

За змістом ч.2 ст.264 ЦК України подання позову з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами не перериває перебігу строку давності.

Із цим позовом позивач звернувся до суду у квітні 2021 року, тобто з пропуском строку давності і клопотання про поновлення такого строку не заявив. Сама по собі фраза у відповіді на відзив на позов (а.с.119 зворот) про те, якщо суд визнає поважними причини пропуску строку давності, то порушене право підлягає захисту за ч.5 ст.267 ЦК України, не можна розцінювати як клопотання про поновлення пропущеного строку давності. Упродовж розгляду справи у суді першої інстанції позивач заявляв, що строк позовної давності ним не пропущений і судом першої інстанції питання про існування поважних причин для пропуску строку і про можливість його поновлення не досліджувалося та не вирішувалося.

З урахуванням встановленого у позові слід відмовити з підстав пропуску строку давності.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу адвоката Кислого Андрія Матвійовича, представника ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 24 листопада 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення по суті пред`явлених вимог.

ОСОБА_2 відмовити у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів у зв`язку із пропуском строку давності.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 15 травня 2023 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М.Триголов