Провадження № 2-о/344/363/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2023 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області Кіндратишин Л.Р, вивчивши матеріали заяви ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи : ОСОБА_2 , про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, -

ВСТАНОВИЛА:

16.08.2023 заявник звернулася до Івано-Франківського міського суду із заявою, що подана в прядку окремого позовного провадження, у якій просить встановити їй ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Погребищенської державної нотаріальної контори 26.09.1992, номер спадкової справи №167/92, зареєстровано в реєстрі №1736, згідно якого вона є спадкоємцем зазначеного в свідоцтві майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 .

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 16.08.2023 визначено головуючу суддю Кіндратишин Л.Р.

Перевіривши матеріали позовної заяви, суддя дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі встановлено, що заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених ЦПК України, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Згідно ст. 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Згідно з усталеною судовою практикою стосовно розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 частини першої ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (надалі - Постанова) зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі прізвище, ім`я, по-батькові якої зазначені в документі не збігаються в свідоцтві про народження, паспорті, свідоцтві про смерть, інше.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці 1 п. 12 вказаної Постанови, при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові надати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення.

Верховний Суд України в узагальненні від 01.01.2013 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» звернув увагу судів на те, що при зверненні із заявою про встановлення фактів, необхідно довести, що заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

Отже, в судовому порядку не можуть бути встановлені факти, які стосуються тотожності осіб, а також імені, по батькові та прізвища осіб, по різному записаних у документах.

При цьому, коли установи, які видали правовстановлюючі документи, не можуть виправити допущені в них помилки, особи мають право звернутись до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. При розгляді цих справ суд встановлює саме належність особі документа, а не тотожність осіб, які неоднаково названі у різних документах.

Крім того, в пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що заінтересована особа визначається залежно від мети встановлення факту.

Заявником, заінтересовану особу визначено ОСОБА_2 , при цьому не вказано, яким чином така особа пов`язана з метою встановлення факту.

Натомість заявником у заяві зазначено, що через розбіжності у документах вона не має можливості зареєструвати право на спадщину, однак при цьому не додає письмової відмови органу реєстрації та відповідно не визначає такий орган в якості заінтересованої особи.

У порушення вимог статті 318 ЦПК України в заяві не зазначено причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують факт належності правовстановлюючого документа та не додана довідка про неможливість одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; також не додано заявником не додано свідоцтва про народження, щоб підтверджували родинні відносини з батьком; відмови уповноваженого органу щодо неможливості реєстрації свідоцтва про право на спадщину; докази звернення до такого органу.

Крім того, із заяви вбачається, що заявник має намір встановити факт належності документа, який виданий іноземною мовою ( російською), чим і зумовлено розбіжності у даних по-батькові, при цьому не долучено належний переклад такого документу.

Згідно з частинами 3, 4 ст.14 Закону України «Про засади державної мовної політики», сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам ч.3 ст.8 цього Закону, допускається подача до суду письмових процесуальних документів і доказів, викладених цією регіональною мовою (мовами), з перекладом, на державну мову без додаткових витрат для сторін процесу.

Отже, Законом встановлено вимоги, відповідно до яких сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою.

У свою чергу, із наданих ВССУ роз`яснень, які викладені у листі «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» від 16.05.2013 слідує, що суд приймає документи, складені мовами іноземних держав, за умови супроводження їх нотаріально засвідченим перекладом українською мовою.

Тобто, у разі, коли письмові докази подаються до суду іноземною мовою, додається їх засвідчений у встановленому порядку переклад українською мовою. Вірність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально посвідчена в порядку ст. 79 Закону України «Про нотаріат».

Відповідно до пункту 8 Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України № 814 від 20.08.2019 року, діловодство в суді ведеться державною мовою, крім випадків, передбачених законодавством України. У діловодстві суду можуть використовуватися вхідні документи, викладені іноземною мовою, забезпечені перекладом відповідно до вимог чинного законодавства.

З огляду на вищенаведене, на підтвердження обставин, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, до матеріалів заяви необхідно долучити переклад свідоцтва про право на спадщину на державну мову України. Засвідчення вірності перекладу документів з однієї мови на іншу здійснюється нотаріально, в порядку, передбаченому статтею 79 ЗУ «Про нотаріат».

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу, в якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

У разі не усунення недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачу.

Таким чином, вище викладене дає підстави для висновку, що заява не відповідає вимогам закону, а тому підлягає залишенню без руху з наданням строку на їх усунення.

Керуючись ст. ст. 10, 43, 95, 175, 177, 185, 317, 353 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИЛА:

Заяву ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи : ОСОБА_2 , про встановлення факту належності правовстановлюючого документу - залишити без руху.

Надати заявнику десятиденний строк з дня отримання ухвали для виправлення вказаного недоліку.

Роз`яснити, що у випадку невиконання вимог даної ухвали, заява вважатиметься неподаною та буде йому повернута.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню.

Суддя Івано-Франківського міського суду Кіндратишин Л.Р.