ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2023 року м. Чернівці

Справа № 721/139/22

Провадження №22-ц/822/352/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Лисака І.Н. Перепелюк І.Б.

секретар Петранюк Ю.Т.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Путильський відділ державної виконавчої служби у Вижницькому районі Чернівецької області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ),

третя особа - АТ «ВТБ Банк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2023 року, головуючий у І-й інстанції Проскурняк С.П.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у березні 2022 року звернувся до суду з позовом до Путильського відділу державної виконавчої служби у Вижницькому районі Чернівецької області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), третя особа АТ «ВТБ Банк», про скасування арешту та розшуку авто.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 14 липня 2014 року старший державний виконавець Путильського ВДВС районного управління юстиції Водовоз О.А. склав Постанову про розшук майна божника ВП № 42956870 на ОСОБА_1 , а саме: автомобіль марки ВАЗ 21103, 2004 року випуску, держаний номер НОМЕР_1 , зареєстрований 29.10.2004 року, свідоцтво про реєстрацію ТЗ серія НОМЕР_2 ; автомобіль марки MITSUBICHI PAJERO, 2006 року випуску, держаний номер НОМЕР_3 , зареєстрований 28.09.2006 року, свідоцтво про реєстрацію ТЗ серія НОМЕР_4 .

Зазначав, що 28 лютого 2017 року начальником Путильського РВ ДВС ГТУЮ у Чернівецькій області складена Постанова про повернення виконавчого документа стягувачу у відповідності до пункту 5 статті 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

На час звернення до суду з даним позовом вирішено питання щодо закриття кредитної заборгованості, однак він позбавлений можливості скасувати арешт та розшук майна боржника, оскільки органу, який постановляв ці постанови, не існує, відтак вважає, що має право звернутися до суду з метою захисту своїх прав та інтересів.

Просив скасувати арешт та припинити розшук транспортних засобів: автомобіля ВАЗ 21103, 2004 року випуску, держаний номер НОМЕР_1 , зареєстрований 29.10.2004 року, свідоцтво про реєстрацію ТЗ серія НОМЕР_2 та автомобіля марки MITSUBICHI PAJERO, 2006 року випуску, держаний номер НОМЕР_3 , зареєстрований 28.09.2006 року, свідоцтво про реєстрацію ТЗ серія НОМЕР_4 .

Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору в цій справі є звільнення з-під арешту та розшуку автомобіля ВАЗ 21103, 2004 року випуску та автомобіля марки MITSUBICHI PAJERO, 2006 року випуску, власником якого є боржник ОСОБА_1 .

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 пред`явив позовні вимоги до Путильського відділу державної виконавчої служби у Вижницькому районі Чернівецької області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), який не є особою, в інтересах якої накладено арешт на спірне нерухоме майно.

При цьому стягував АТ «ВТБ Банк», в інтересах якого був накладений арешт на автомобілі, як відповідач до справи не залучений. Клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача позивач та його представник не заявляли.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Посилається на те, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що ОСОБА_1 є одноособовим власником майна, розшук та арешт перешкоджає у володінні, розпорядженні та належному користуванні належним йому майном, та враховуючи той факт, що виконавче провадження у справі завершено, це унеможливлює скасування розшуку та арешту.

Вважає, що його позовні вимоги в частині зняття арешту та розшуку транспортних засобів є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки існування арешту та розшуку на вищевказані автомобілі порушує його права.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

За правилами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що в провадженні ДВС Путильського РУЮ перебувало виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №2/721/265/2013, що виданий 25.11.2013 року Путильським районним судом Чернівецької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 87 006,06 грн.

Постановою старшого державного виконавця Путильського ВДВС РУЮ Водовоз О.А. від 14.07.2014 року серія ВП №42956870 оголошено розшук майна божника, а саме: автомобіль марки ВАЗ 21103, 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , зареєстрований 29.10.2004 року, свідоцтво про реєстрацію ТЗ серія НОМЕР_2 ; автомобіль марки MITSUBICHI PAJERO, 2006 року випуску, держаний номер НОМЕР_3 , зареєстрований 28.09.2006 року, свідоцтво про реєстрацію ТЗ серія НОМЕР_4 /а.с.9,10/.

28 лютого 2017 року постановою начальника відділу Путильського РВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Лікаря І.В. виконавчий лист №2/721/265/2013 від 25.11.2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 87 006,06 грн. повернуто стягувачу /а.с.11,12/. Підставою для повернення даного виконавчого листа стало те, що боржник в с. Довгопілля Путильського району Чернівецької області не проживає, місце вибуття невідоме.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Звертаючись до суду з позовом до Путильського відділу державної виконавчої служби у Вижницькому районі Чернівецької області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), третя особа - АТ «ВТБ Банк», про скасування арешту та розшуку авто, позивач посилався на те, що його права як власника порушені накладенням на належні йому транспортні засоби арешту у виконавчому провадженні, що позбавляє його можливості у володінні, розпорядженні та користуванні належним йому майном, а також те, що виконавче провадження завершено.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV в редакції, чинній на час прийняття державним виконавцем постанови про арешт майна боржника(далі - Закон № 606-XIV) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Згідно із частиною першою статті 32 Закону 606-XIV заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Частиною першою статті 57 Закону № 606-XIV передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (в редакції на час пред`явлення позову) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Аналогічна за змістом норма містилась в статті 60 Закону № 606-XIV.

Частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 зазначено, що «вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися господарським судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна».

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року № 904/51/19.

Подібний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 5 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 (провадження № 14-431цс19), в якій Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна.

Велика Палата Верховного Суду сформулювала, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову потрібно відрізняти правові підстави позову (правове обґрунтування позову) - правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, оскільки суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, провадження № 14-2цс21).

Тож для суду під час визначення меж судового розгляду є визначальними виключно фактичні підстави позову, наведені у поданій позивачем позовній заяві. На противагу фактичним підставам позову суд у його процесуальній діяльності не обмежують визначені позивачем правові підстави позову, оскільки саме правовою кваліфікацією обставин справи не обмежений суд під час вирішення спору.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою старшого державного виконавця Путильського ВДВС РУЮ Водовоз О.А. від 14.07.2014 року, серія ВП №42956870 оголошено в розшук майно божника, а саме: автомобіль марки ВАЗ 21103, 2004 року випуску держаний номер НОМЕР_1 , зареєстрований 29.10.2004 року, свідоцтво про реєстрацію ТЗ серія НОМЕР_2 ; автомобіль марки MITSUBICHI PAJERO, 2006 року випуску, держаний номер НОМЕР_3 , зареєстрований 28.09.2006 року, свідоцтво про реєстрацію ТЗ серія НОМЕР_4 у рамках виконавчого провадження № 42956870, в якому ОСОБА_1 є боржником.

Колегія суддів відзначає, що якщо заявник є стороною виконавчого провадження, в якому було накладено арешт, він має право звернутися до суду із скаргою, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення порушено його права чи свободи.

Так, ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 42956870 є боржником та має відповідні права сторони у виконавчому провадженні, зокрема, право подати державному виконавцю відповідну заяву про зняття арешту з майна, а в разі відмови у її задоволенні оскаржити рішення, дії або бездіяльність виконавця.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 4 січня 2023 року у справі № 336/6130/20 (провадження № 61-6231св22).

ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 6 грудня 2007 року).

Отже, установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, в рамках якого було накладено арешт на його майно, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що він може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження стороною виконавчого провадження дій (бездіяльності) державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Разом з тим, суд першої інстанції помилково розглянув справу по суті та не врахував того, що розшук майна боржника ОСОБА_3 , який є боржником у виконавчому провадженні, оголошено з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може бути позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду у позовному провадженні, отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Отже, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Схожі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18, у постановах Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 127/11276/20, від 08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20, від 01 грудня 2021 року у справі № 201/6486/20, від 19 січня 2022 року у справі № 577/4541/20, від 2 листопада 2022 року у справі № 203/1904/21.

З огляду на викладене, вирішуючи позов ОСОБА_1 до Путильського ВДВС у Вижницькому районі Чернівецької області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), третя особа - АТ «ВТБ Банк», про скасування арешту та розшуку авто, суд першої інстанції не звернув уваги на зміст пред`явлених вимог і характер спірних правовідносин, помилково розглянувши по суті позовну заяву про скасування арешту та розшуку авто, накладеного у рамках виконавчого провадження, у якому позивач є (був) боржником.

Відповідно до вимог частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (частина друга статті 377 ЦПК України).

За таких обставин, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду про відмову у задоволенні позову про скасування арешту та розшуку авто підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 та частин першої, другої статті 377 ЦПК України, оскільки ці вимоги мають розглядатися в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів до уваги не бере, оскільки місцевий суд повинен був відмовити у відкритті провадження у справі з наведених вище правових підстав, а не розглядати спір по суті.

Водночас колегія суддів зауважує, що стягувач як сторона виконавчого провадження у разі незгоди з арештом, який накладений державним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Керуючись статтями 255, 256, 367 - 369, 372, 374, 377, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2023 року скасувати.

Провадження у справі №721/139/22 за позовом ОСОБА_1 до Путильського відділу державної виконавчої служби у Вижницькому районі Чернівецької області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), третя особа АТ «ВТБ Банк» про скасування арешту та розшуку авто закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: І.Н. Лисак

І.Б. Перепелюк