Справа №750/8900/20
Провадження №2/751/140/23
Рішення

Іменем України

09 травня 2023 року місто Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Деркача О. Г.

при секретарі Савчук М. О.

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Головного управління Національної поліції в Чернігівській області Телень О.Ю.,

представника третьої особи Державної казначейської служби України Мулач Я.В.

представника третьої особи Чернігівська обласна прокуратура Косової О.А.

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, треті особи: слідчий СВ ЧВП ГУНП в Чернігівській області Пишенко В.О., Державна Казначейська служба України, Чернігівська обласна прокуратура про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду,

ВСТАНОВИВ:

27.10.2020 року з Деснянського районного суду м. Чернігова до Новозаводського районного суду м. Чернігова за територіальною юрисдикцією (підсудністю) надійшли матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області (далі ГУНП в Чернігівській області), треті особи: слідчий СВ ЧВП ГУНП в Чернігівській області Пишенко В.О., Державна Казначейська служба України, Чернігівська обласна прокуратура про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду в розмірі 500 000 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, вироком Чернігівського обласного суду від 01.06.2001 року його визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених п.п. «б», «г», «е», «і» ст. 96 КК України (в редакції 1990 року) та засуджено до довічного позбавлення волі. Кримінальна справ № 75/1349, судова справа № 1-22/2001. Ухвалою Верховного Суду України від 06.10.2001 року вирок Чернігівського обласного суду від 01.06.2001 року залишено без змін, касаційна скарга захисника та протест прокурора щодо призначення йому менш тяжкого покарання без задоволення.

Так, підчас розгляду Деснянським районним судом м. Чернігова в 2017 2019 роках справи № 750/7906/16-к, за заявою позивача про перегляд вироку Чернігівського обласного суду від 01.06.2001 року за нововиявленими обставинами, стали відомі нові обставини, які свідчать про штучне створення доказів та фальсифікацію обвинувачення відносно позивача, які лягли в основу того, що 27.07.2017 року його захисником Яковлевим А.Л. до органу досудового розслідування було подано заяву щодо факту службового підроблення працівниками Чернігівського обласного бюро СМЕ висновку експерта № 1340, № 1341, матеріалів кримінальної справи № 75/1349, на підставі якої 27.07.2017 року органом досудового розслідування внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) № 0000176 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, та які перебувають в провадження слідчого - слідчого відділу Чернігівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області (далі СВ ЧВП ГУНП в Чернігівській області) Пишенко В.О.

В подальшому, 27.06.2018 року на підставі заяви його захисника Яковлева А.Л. щодо службових особі Чернігівського обласного бюро СМЕ, які в наслідок неналежного виконання своїх службових обов`язків, через несумлінне ставлення до них, втратили висновок експерта № 1340, внесено відомості до ЄРДР № 0000189 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України та були об`єднані з даним кримінальним провадженням.

Вказує, незважаючи його значне сприяння в розкритті вищевказаного кримінального провадження, слідчий відмовляється від проведення швидкого, всебічного, повного і неупередженого розслідування, що полягає у бездіяльності останнього, зокрема, систематичному ігноруванні різного змісту клопотань як позивача, так і його захисника, невиконання ухвал слідчого судді щодо зобов`язань вчинити певні дії, а також, в порушені всіх розумних процесуальних строків.

Зазначає, що неправомірними діями відповідача щодо умисного невиконання вимог Конституції України та кримінально-процесуального законодавства, йому завдано моральну шкоду, яку пов`язує з невиконанням слідчим своїх обов`язків та тяганиною у розслідуванні кримінального правопорушення, впертим невиконанням великої кількості рішень суду, позбавленням його можливості довести свою позицію в іншому кримінальному провадженні завдяки здобутим доказам у цьому кримінальному провадженні, зокрема, у виявленні об`єктивного підтвердження фальсифікації матеріалів кримінального провадження № 75/1349, на підставі яких його засуджено до максимальної міри покарання, розмір якої оцінює у 500 000,00 грн.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02.11.2020 року, позовна заява ОСОБА_1 , залишена без руху, оскільки була подана з порушенням п. 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України. У встановлений строк позивачем виправлені недоліки.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 16.11.2020 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

16.12.2020 року від Деснянського районного суду м. Чернігова було отримано письмові пояснення з додатками на позовну заяву від третьої особи Державної Казначейської служби України, відповідно до яких вказує, що Державна Казначейська служба України не в змозі використати права учасника судового процесу, тому що згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних правовідносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Зазначає, що Державна Казначейська служба України діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року за № 215 (далі Положення), відповідно до 2 якого, Державна Казначейська служба України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства фінансів України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України і Міністра фінансів Україніи.

Згідно з Положенням, Державна Казначейська служба України забезпечує казначейське обслуговування державного та місцевих бюджетів на основі ведення єдиного казначейського рахунка та управління наявними фінансовими ресурсами, що ним обліковуються. Казначейство є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів влади.

Тобто, Державна Казначейська служба України виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного кодексу України.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відгк: обов`язковими умовами для відшкодування моральної шкоди є: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювана; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним заподіювана; наявність вини останнього в її заподіянні.

Відсутність принаймні одного з указаних елементів виключає можливість покладення відповідальності на конкретного суб`єкта (відповідача).

Також, дії Державної Казначейської служби України відносно позивача незаконними не визнано, крім того, відсутнє судове рішення щодо визнання незаконними дій органів поліції. Отже, судом не встановлено вчинення протиправних дій або бездіяльності органів поліції, що є обов`язковим елементом складу цивільного правопорушення та передумовою настання цивільно-правових наслідків від таких дій (бездіяльності).

При цьому, позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та тяжкими фізичними та моральними стражданнями, на які посилається останній, так як ним не надано жодних доказів того, що ці фізичні та моральні страждання виникли внаслідок дій відповідача. У зв`язку з чим не зрозуміло, з яких міркувань виходив позивач, оцінюючи моральну шкоду у розмірі 500 000 грн, завдану громадянинові незаконними діями органів поліції та не зазначено жодного доказу, котрий це підтвердив.

Важжає, що розмір відшкодування моральної шкоди не є адекватний завданій шкоді, не випливає з обставин справи та не підтверджується доказами, а вказана сума шкоди є завищена і не відповідає дійсності.

На підставі вищевикладеного, просить врахувати дану позицію при винесенні рішення по справі. (том 1, а.с. 34 59)

21.12.2020 року від відповідача ГУНП в Чернігівській області надійшов на адресу суду відзив на позовну заяву (з додатками), в якому посилаючись на ст.ст. 19, 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1166, 1167, 1176, 1173, 1174 ЦПК України, просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. (том 1, а.с. 62 - 68)

24.12.2020 року представником позивача надано до суду відповідь на відзив відповідача ГУНП в Чернігівській області (з додатком), в якому посилаючись на те, що відзив відповідача по суті зводиться тільки до нормативного обґрунтування законодавства щодо відмови в відшкодуванні моральній шкоди, без надання будь яких доказів по суті заявлених вимог та не спростовуючи їх, просить позовну заяву задовольнити. (том 1, а.с. 70 72, 76 - 78)

24.12.2020 року представником позивача надано до суду відповідь на пояснення третьої особи Державна Казначейська служба України (з додатком), в якому посилаючись на те, що пояснення Державної Казначейської служби України ніяким чином не спростовують заявлені вимоги, а твердження щодо відсутності рішень на підтвердження бездіяльності є голослівними, оскільки спростовуються доказами, що містяться в матеріалах даної справи, просить позовну заяву задовольнити. (том 1, а.с. 73 73 - 78)

06.01.2021 року від відповідача ГУНП в Чернігівській області надійшло на адресу суду заперечення на відповідь на відзив (з додатками), в якому посилаючись на те, що ГУНП в Чернігівській області не встановлено жодної, передбаченої ст.ст.1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» з підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу і підстав для виникнення права на таке відшкодування, зокрема, підозра йому не повідомлялась, до суду кримінальні провадження не скеровувались, виправдовувальні вироки не виносились, рішення про закриття кримінальних товаджень з підстав, визначених КПК України не приймалось. Разом з тим, ухвали Деснянського районного суду міста Чернігова про задоволення скарг ОСОБА_1 не містять встановлених ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підстав виникнення у позивача права для відшкодування моральної шкоди, просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. (том 1, а.с. 109 - 114)

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17.03.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

15.07.2021 року ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова по справі призначено судово психологічну експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20.02.2023 року провадження по справі поновлено.

14.04.2023 року від третьої особи Державної Казначейської служби України надійши на адресу суду додаткові пояснення на позовну заяву (з додатками), в якому посилаючись на правове обґрунтування первісного пояснення, просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. (том 2, а.с. 1 - 27)

Позивач та представник позивача Яковлев А.Л. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.

Представник відповідача ГУНП в Чернігівській області в судовому засіданні заперечувала проти позову і просила відмовити в його задоволенні, з підстав викладених у відзиві на позов та запереченні на відповідь на відзив.

Представник третьої особи Державної казначейської служби України в судовому засіданні заперечувала проти позову і просила відмовити в його задоволенні, з підстав викладених у поясненнях та додаткових поясненнях на позов.

Представник третьої особи Чернігівська обласна прокуратура в судовому засіданні заперечувала проти позову і просила відмовити в його задоволенні, вказавши на відсутність причинного зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та моральною шкодою позивача, разом з тим, недоліки процесуальних рішень слідчого також не є підставою для відшкодування шкоди органом досудового розслідування.

Третя особа слідчий СВ ЧВП ГУНП в Чернігівській області Пишенко В.О. в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Положеннями ст. ст. 12, 13 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, відповідно до якого учасники справимають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторонаповинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як напідставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторонанесе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Та визначений принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тобто, для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (п.3 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я .

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ст. 56 Конституції України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Судом встановлено, що 27.07.2017 року на підставі заяви ОСОБА_2 від 27.07.2017 року, за фактом службового підроблення працівниками ЧОБ СМЕ висновку № 1340, складеного за наслідками дослідженого трупу ОСОБА_3 та висновку № 1341 щодо дослідження трупу ОСОБА_4 , внесено відомості до ЄРДР за № 0000176, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. Орган досудового розслідування - Чернігівська місцева прокуратура Чернігівської області. (том 1 а.с. 8)

27.06.2018 року на підставі заяви ОСОБА_2 від 26.06.2018 року, за фактом неналежного службовими особами Чернігівського обласного бюро СМЕ виконання своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до ни, втратили висновок СМЕ № 1340, внесено відомості до ЄРДР за № 0000189, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України. Орган досудового розслідування - Чернігівська місцева прокуратура Чернігівської області. (том 1 а.с. 9)

Згідно довідки старшого слідчого СВ ЧРУП ГУНП в Чернігівській області В.Пишенко від 04.02.2021 року за № 888/124/48/5/2121 та довідки т.в.о. начальника відділення розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності СВ ЧРУП ГУНП в Чернігівській області Р.Григи від 14.07.2021 року за № 6622-1/124/48/5/2021, вбачається, що в провадженні СВ Чернігівського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області перебуває кримінальне провадження № 0000176, розпочате прокуратурою Чернігівської області за повідомленням про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 від 27.07.2017 за фактом службового підроблення працівниками ЧОБ СМЕ висновку експерта № 1340, складеного за наслідками дослідження трупу ОСОБА_3 та № 1341 щодо дослідження трупу ОСОБА_4 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. Крім того було долучено диск з аудіо-записом журналістського дослідування. Відомості про потерпілих відсутні.

Так, передумовою вищевказаного кримінального провадження слугувало те, що 21.07.2017 року було отримано повідомлення ТОВ «СІЕМДЖИ ВЕБ ПРОДЖЕКТС» про проведення журналістами сайту «Gorod.cn.ua» в період з 21.04.2017 року по 20.06.2017 року журналістського розслідування фактів фальсифікації матеріалів кримінальної справи №75/1349.

Захисником ОСОБА_7 07.07.2017 року до Чернігівського обласного бюро СМЕ було надіслано запит задля отримання інформації про особу, яка проводила розтин, а потім дослідження трупів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з наданням копій других екземплярів даних висновків, що зберігаються в архіві. Відповідь на запит адвоката була отримана 13.07.2017 року.

Також, адвокатом Веремій Т.М. 02.06.2017 року у порядку ст. 24 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до Чернігівського обласного бюро СМЕ було надіслано запит задля отримання інформації про інші експертизи, які проводилися даною установою в рамках кримінального провадження № 75/1349 по факту знаходження трупів двох чоловіків в парку культури та відпочинку ім. Коцюбинського міста Чернігова 22.11.2000 року. Відповідь на запит захисника була отримана 07.06.2017 року.

В ході досудового розслідування допитаний в якості свідка ОСОБА_2 , який показав, що в матеріалах даної справи наявні висновки експерта № 1340 (розпочато 23.11.2000 року закінчено 20.12.2000 року) щодо дослідження трупа ОСОБА_3 та № 1341 (розпочато 23.11.2000 року закінчено 21.12.2000 року) щодо дослідження трупа ОСОБА_4 дані експертизи нібито проводив експерт ОСОБА_8 .

Крім того, було допитано в якості свідка ОСОБА_9 , яка показала, що в квітні 2017 року до неї, як редактора сайту (сайт Gorod.cn.ua, працює з квітня 2008 року) звернулись адвокати Веремій Т.М. та Яковлев A.Л., з приводу засуджених вироком Чернігівського обласного суду від 01.06.2001 року до довічного ув`язнення ОСОБА_10 та ОСОБА_1 , повідомивши, що триває перегляд кримінальної справи №75/1349 за новоявленими обставинами. Крім того, ОСОБА_11 повідомила, що їй надано копії матеріалів кримінальної справи, та вирок суду, а з самими засудженими були проведені інтерв`ю, разом з тим, вона була присутня на судових засіданнях, що проходили в 2017 році, також, в ході допиту остання повідомила, що проводила журналістське розслідування, під час якого встановила факт який на її думку може свідчити про те, що матеріали справи №75/1349 містять неправдиву інформацію, а саме, те, що експертизи трупів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не виконував експерт ОСОБА_8 , а виконувала експерт ОСОБА_12 та зі слів якої існують два різні документи експертизи трупів - один в ЧОБ СМЕ за підписом ОСОБА_13 , зовсім інший в матеріалах кримінальної справи за підписом ОСОБА_14 .

В подальшому, додатковий допит в якості свідка ОСОБА_15 відбувся 08.08.2017 РОКУ, під час якого останній зазначив, що відповідно до виявлених фактів журналістів впливає наступне: проведені експертизи СМЕ не є дійсними, в зв`язку з чим було написано заяву про вчинення кримінального правопорушення з метою перевірки викладених обставин.

Слідчим СВ ЧВП ГУНП в Чернігівській області Пишенко В.О. 06.11.2018 року винесена постанова про відмову в задоволенні клопотання представника ОСОБА_15 по даному кримінальному провадженню.

В ході досудового розслідування 14.09.2017 слідчий СВ ЧВП ГУНП в Чернігівській області Пишенко В.О. склав клопотання про тимчасовий доступ до речей і документів з можливістю вилучення оригіналів.

19.09.2017 року, слідчим суддею Деснянського районного суду м. Чернігова Самусь Л.В. винесено ухвалу щодо задоволення вищевказаного клопотання.

Після чого, 20.09.2017 року складено протокол тимчасового доступу до речей і документів та опис речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді, а також, долучено копії експертиз трупа.

До матеріалів кримінального провадження було долучено консультативне заключения спеціаліста від 22.06.2017 року та від 05.09.2017 року.

Надано доручення до ВКП ГУНП в Чернігівській області на проведення допиту посадових осіб Чернігівського обласного бюро СМЕ з приводу обставин зникнення другого примірника експертизи.

08.01.2020 року, слідчим СВ ЧВП ГУНП в Чернігівській області Пишенко В.О. в рамках даного кримінального провадження винесені постанови про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_1 та 30.01.2020 року про часткове задоволення клопотання представника ОСОБА_2 (том 1, а.с. 131 133, 185 186)

Станом на час розгляду даної справи, відомості щодо результатів досудового розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0000176 від 27.07.2017 року, в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до довідки т.в.о. начальника відділення розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності СВ ЧРУП ГУНП в Чернігівській області Р.Григи від 14.07.2021 року за № 6622-2/124/48/5/2121, слідує, що в провадженні СВ Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області перебувало кримінальне провадження № 0000189, розпочате Чернігівською місцевою прокуратурою, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України та 18.09.2020 року, згідно п. 2 ч. 1 ст.284 КПК України (встановлена відсутність в діянні складу злочину) закрито. (том. 1, а.с. 183 184)

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).

Статтею 28 КПК України визначено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд. Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: 1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо; 2) поведінка учасників кримінального провадження; 3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень. Кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи або щодо кримінального правопорушення, вчиненого стосовно малолітньої або неповнолітньої особи, має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово. Кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите. Підозрюваний, обвинувачений, потерпілий, інші особи, права чи інтереси яких обмежуються під час досудового розслідування, мають право на звернення до прокурора, слідчого судді або суду з клопотанням, в якому викладаються обставини, що обумовлюють необхідність здійснення кримінального провадження (або окремих процесуальних дій) у більш короткі строки, ніж ті, що передбачені цим Кодексом.

У разі необхідності в одному провадженні можуть бути об`єднані матеріали досудових розслідувань щодо декількох осіб, підозрюваних у вчиненні одного кримінального правопорушення, або щодо однієї особи, підозрюваної у вчиненні кількох кримінальних правопорушень, а також матеріали досудових розслідувань, по яких не встановлено підозрюваних, проте є достатні підстави вважати, що кримінальні правопорушення, щодо яких здійснюються ці розслідування, вчинені однією особою (особами) (ч. 1 ст. 217 КК Ураїни).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 219 КК України строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань або винесення постанови про початок досудового розслідування у порядку, встановленому статтею 615 цього Кодексу, до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності, клопотанням про закриття кримінального провадження або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження. Строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань або винесення постанови про початок досудового розслідування у порядку, встановленому статтею 615 цього Кодексу, до дня повідомлення особі про підозру становить: 1) дванадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо нетяжкого злочину; 2) вісімнадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Строк досудового розслідування може бути продовжений у порядку, передбаченому параграфом 4 глави 24 цього Кодексу. При цьому загальний строк досудового розслідування не може перевищувати: 1) одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку у випадках, передбачених пунктами 1 і 2 частини третьої цієї статті; 2) шести місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні нетяжкого злочину; 3) дванадцяти місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину (п.п. 1, 2, 3 ч. 4 ст. 219 КК України).

Отже, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 366 КК України, відноситься відповідно до ч. 2 ст. 12 КК України до нетяжких злочинів.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

За відсутності умов для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто на основі загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК).

Аналогічний висновок про застосування статей 1166, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України зроблено Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

В ч. 1 ст. 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Тож ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Позивач, звертаючись до суду з позовом, пов`язував завдання йому моральних страждань неналежним здійсненням органами досудового слідства розслідування кримінального провадження, зокрема надмірною тривалістю досудового розслідування.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої вказаної норми в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 ЦК України).

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблено правовий висновок про те, що застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказала, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та статті 10 ЦПК України зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

Також, ЄСПЛ у своїх рішення неодноразово наголошував, що розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, зокрема, складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (Philis v. Greece), заява № 19773/92).

Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність тощо.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 646/7015/19, від 01 грудня 2021 року у справі № 308/14232/18, від 01 грудня 2021 року у справі № 180/2044/19, від 01 вересня 2021 року у справі № 545/2344/20, від 10 березня 2021 року у справі № 646/8234/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 638/6363/19.

Суд наголошує, що однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обгрунтує її розмір.

Верховнийо Суд у постанові від 21 липня 2021 року в справі № 646/7015/19 зазначив, що «відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір».

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Аналіз положень статей 23, 1174 ЦК України свідчить про те, що моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності, виваженості і справедливості.

При цьому, як зазначено у рішенні ЄСПЛ від 12 липня 2007 року в справі «Stankov v. Bulgaria» (заява № 68490/01) оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди у цій справі, позивачем зазначено правовою підставою для відшкодування такої шкоди бездіяльність органів досудового розслідування, очевидно надмірну тривалість, тобто, понад встановлений Законом строк досудового розслідування та неефективність досудового розслідування кримінального провадження, яке на момент розгляду справи досі триває.

Відповідно до абз. 1 та 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.01.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно дочинногозаконодавства моральнашкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовженняактивного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.01.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

В п. 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.01.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", роз`яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18) зроблено висновок, що «як свідчить тлумачення статей 23, 1174 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Так, у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю у спірних правовідносинах, потребою у відвідуванні органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, підривом репутації, а також те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Розмір відшкодування моральної шкоди залежить від глибини фізичного болю та страждань, які були заподіяні особі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18).

З матеріалів справи слідує, що органом досудового слідства 27.07.2017 року внесено відомості до ЄРДР № 0000176, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, яке станом на час подання позову до суду триває, що в свою чергу свідчить про незабезпечення розумних строків, передбачених кримінально процесуальним законодавством України.

Також, з огляду на наявні в матеріалах справи процесуальні документи, які прийняті в межах даного кримінального провадження, вбачається, що під час досудового розслідування, а саме, згідно ухвал слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.11.2018 року, 04.03.2020 року - скасовано постанови слідчого ЧВП ГУНП в Чернігівській області Пишенка В.О. від 06.11.2018 року та від 28.01.2020 року про відмову в визнанні ОСОБА_1 потерпілим у вищевказаному кримінальному провадженні, а також, ухвал слідчих суддів Деснянського районного суду м. Чернігова від 08.01.2020 року, 28.01.2020 року, 21.08.2020 року, 03.12.2020 року зобов`язано слідчого СВ ЧВП ГУНП в Чернігівській області Пишенка В.О. розглянути клопотання заявника від 22.10.2019 року, 16.03.2020 року, 27.05.2020 року та зобов`язано прокурора Чернігівської місцевої прокуратури Софієнка В.В. розглянути клопотання ОСОБА_1 від 16.11.2020 року, крім того, ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 04.02.2020 року скасовано постанову заступника начальника Чернігівської місцевої прокуратури Олєйнікова А.В. від 16.10.2020 року про відмову в задоволенні скарги, щодо недотримання розумних строків, досудового розслідуваннч даного кримінального провадження, зобов`язано прокурора Чернігівської місцевої прокуратури, який є процесуальним керівником кримінального провадження № 0000176 від 27.07.2017 року, вжити необхідних процесуальних заходів спрямованих на закінчення проведення досудового розслідування протягом розумного строку у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР № 0000176 від 27.07.2017 року та ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.01.2021 року зобов`язано слідчого СВ ЧВП ГУНП в Чернігівській області Пишенка В.О., який здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000176 від 27.07.2017 року видати ОСОБА_1 копію постанови про закриття кримінального провадження внесеного до ЄРДР № 0000189 від 27.06.2018 року, підтвердження факту невиконання слідчим всіх необхідних дій для всебічного, повного, неупередженого досудового розслідування кримінального провадження та як найшвидшого прийняття законного та неупередженого процесуального рішення за результатом розслідування вказаного кримінального провадження.

При цьому, доводи відповідача ГУНП в Чернігівській області фактично зводяться лише до викладення переліку проведених слідчих (процесуальних) дій, однак не надано жодних пояснень та доказів чому дане кримінальне провадження, починаючи з 2017 року, не має ефективного розслідування.

При цьому, заперечення проти задоволення вимог щодо відшкодування моральної шкоди, спростовуються самими матеріалами справи.

Таким чином, суд звертає увагу на те, що органом досудового розслідування ГУНП в Чернігівській області захист прав позивача, як зацікавленої особи у кримінальному провадженні, починаючи з 27.07.2017 року, належним чином не відбувся, адже в межах розумного строку, жодних ефективних дій з метою забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду, з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності, органом досудового розслідування, не вчинено.

Відтак, протиправність дій органів досудового розслідування встановлена ухвалами слідчих суддів, та саме факт необхідності неодноразового оскарження таких дій, доказування своєї правоти, надмірна тривалість кримінального провадження, і свідчить про наявність спричинення ОСОБА_1 моральних та душевних страждань та причинно-наслідкового зв`язку між цими протиправними діями органів державної влади та заподіяною шкодою.

У п. 74 рішення "Ігнаткіна проти України", констатуючи порушення права заявника на справедливий суду, ЄСПЛ наголосив про необхідність недопущення національними органами невиправданих затримок тривалості провадження - "розумність" тривалості провадження має оцінюватися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, та також важливість предмета спору для заявника.

Аналогічний постулат ЄСПЛ наводив в п. 95 рішення у справі "Таран проти України", окремо наголосивши, що розглянувши всі надані йому матеріали справи, Суд вважає, що Уряд не навів жодного факту чи аргументу, здатного переконати його, що така тривалість провадження за обставин цієї справи була обґрунтованою. Зважаючи на власну судову практику з цього питання, Суд вважає, що в цій справі тривалість провадження була надмірною і не відповідає вимозі "розумного строку". Отже, було порушення п. 1 ст. 6 Конвенції.

Статтею 43 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) встановлено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Згідно з пунктами 1, 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України. Державна казначейська служба України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Основними завданнями Державної казначейської служби України є: 1) внесення пропозицій щодо формування державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів; 2) реалізація державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Державна казначейська служба України відповідно до покладених на неї завдань: здійснює через систему електронних платежів Національного банку України розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів, операцій з коштами бюджетів, спільних із міжнародними фінансовими організаціями проектів; здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (пункт 4 Положення про Державну казначейську службу України).

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 7, частини другої статті 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Статтею 25 БК України встановлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 200/8310/18 (провадження № 61-14033св20) зазначено, що відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Міністерство внутрішніх справ України (дії посадової особи якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Частина 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини указав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги обставини справи, зумовлені характером правопорушення та надмірною тривалістю досудового розслідування, глибиною душевних страждань позивача, часом, витрачений на захист своїх прав та значення для позивача розслідуємих обставин кримінального провадження, а також враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд приходить до переконання про наявність передбачених законом підстав для часткового відшкодування завданої позивачу моральної шкоди.

Судовий збір, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 5, 12, 13, 76 - 83, 89, 258, 259, 263 - 265, 273, 354 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 16, 23, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, суд,

Вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, треті особи: слідчий СВ ЧВП ГУНП в Чернігівській області Пишенко В.О., Державна Казначейська служба України, Чернігівська обласна прокуратура про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду - задовольнити частково.

Стягнути з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на відшкодування моральної шкоди грошові кошти у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду або через Новозаводський районний суд м. Чернігова.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце перебування: АДРЕСА_1 , Державна установа «Новгород-Сіверська установа виконання покарань (№ 31)»).

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Чернігівській області (місцезнаходження: м. Чернігів, проспект Перемоги, буд. 74, ).

Третя особа: слідчий СВ ЧВП ГУНП в Чернігівській області Пишенко В.О. (місцезнаходження: м. Чернігів, вул. Шевченка, буд. 13).

Третя особа: Державна казначейська служба України (місцезнаходження: м. Київ, вул. Бастіона, буд. 6, ).

Третя особа: Чернігівська обласна прокуратура (місцезнаходження: м. Чернігів, вул. Князя Чорного, буд. 9, ).

Повний текст рішення суду виготовлено 19.05.2023 року.

Суддя О. Г. Деркач