провадження № 22-ц/824/6978/2023
головуючий у суді І інстанції Савицький О.А.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, у якому з врахуванням збільшення розміру позовних вимог просила визнати недійсним договір позики за розпискою, складеною 10 грудня 2013 року від її імені, та визнати недійсною розписку, складену 10 грудня 2013 року від її імені.

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 4 квітня 2019 року у справі № 362/6495/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, вказаний позов задоволено частково, а саме стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики (розпискою від 10 грудня 2013 року). Позивачка зазначала, що існування як доказу копії боргової розписки від 10 грудня 2013 року, яку вона не писала, призвело до встановлення судом у вказаному рішенні обставин укладення договору позики за цією борговою розпискою на підтвердження отримання грошових коштів у сумі 44 800 дол. США і 7 500 Євро. Посилаючись на те, що розписка написана не нею та суперечить вимогам законодавства, яке регулює позикові відносини, позивачка вважала, що договір позики за розпискою та сама розписка підлягають визнанню недійсними, а тому звернулась до суду з даним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 листопада 2022 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат Романюк М.В. звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що правовідносини позики, які виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , мали бути врегульовані договором позики, а не розпискою. Окрім того, у самій розписці від 10 грудня 2013 року сторони вказують, що грошові кошти передаються «за договором позики», тобто окрім розписки мав бути договір позики, а сама по собі розписка підтверджувала б безпосередній факт передачі грошових коштів у позику при наявності договору.

Вважає, що у розписці від 10 грудня 2013 року не додержана вимога статті 524 ЦК України. Тобто боргові зобов`язання позикодавця мали бути виражені у гривні з еквівалентом в іноземній валюті.

Зазначає, що вади розписки від 10 грудня 2013 року не відповідають вимогам законодавства щодо істотних умов договору позики, а саме: чіткого визначення предмету договору позики (стаття 1046 ЦК України).

Також зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не прийнято до уваги наданий стороною позивача науково-правовий висновок від 20 серпня 2019 року, оскільки всупереч положень статті 73 ЦПК України експерт з питань права, який склав цей висновок, до участі у справі судом не допускався, при цьому у висновку відсутні відомості про попередження (обізнаність) експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за ст. 384 КК України.

У доводах апеляційної скарги сторона позивача також стверджує, що відповідний висновок стороною відповідача не заперечувався, не визнавався неналежним доказом. Відповідачем не подавалися заяви про те, що даний документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, не заявлялось клопотання про виключення його з числа доказів. Тому посилання суду лише на те, що експерт не був попереджений про кримінальну відповідальність, а тому такий висновок не може бути прийнятий судом, є хибний.

21 квітня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Самофал В.І., в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що у справі була проведена судова почеркознавча експертиза, відповідно до висновку якої від 17 лютого 2022 року № КСЕ-19-21/30040 встановлено, що саме ОСОБА_1 підписала вказану розписку про отримання коштів.

Зазначає, що відповідно до рішення Васильківського районного суду Київської області від 4 квітня 2019 року по справі № 362/6495/18-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 8 жовтня 2019 року та постановою Верховного Суду від 20 березня 2020 року, суди всіх трьох інстанцій встановили факт отримання коштів ОСОБА_1 .

Вважає посилання скаржника щодо незастосування висновку експерта в галузі права, як на підставу скасування рішення суду першої інстанції, помилковим, оскільки він не є доказом та має лише консультаційний характер.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Романюк М.В. просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Самофал В.І. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення враховуючи таке.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що розпискою від 10 грудня 2013 року, яку підписали як позивачка, так і відповідачка, підтверджується укладення між сторонами договору позики та погодження його умови, при цьому зміст цього правочину не суперечить вимогам законодавства.

Колегія суддів вважає такий висновок суду правильним з урахуванням наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Судом першої інстанції встановлено, щовідповідно до розписки від 10 грудня 2013 року ОСОБА_1 отримала по договору позики від ОСОБА_2 7 500 Євро та 44 800 дол. США. Також у розписці зазначено, що ОСОБА_1 зобов`язується повернути борг за курсом валют у період повернення боргу - 10 жовтня 2016 року. З наслідками неповернення боргу у вказаний строк ознайомлений - ст. 625 ЦК України.

Оскільки ОСОБА_1 взяті на себе за договором позики зобов`язання своєчасно не виконала, тому ОСОБА_2 звернулась до Васильківського міськрайонного суду Київської області з відповідним позовом про стягнення боргу.

Так, рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 4 квітня 2019 року у справі № 362/6495/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, вказаний позов задоволено частково, а саме стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики (розпискою) в сумі 41131,44 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 4 квітня 2019 року становить еквівалент 1113885,50 грн та 7 964 Євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 4 квітня 2019 року становить еквівалент 242482,33 грн, а також судові витрати в сумі 8 810 грн.

Так, частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Звертаючись до суду першої інстанції з даним позовом, позивачка, як на підставу для його задоволення, посилалась на те, що розписка від 10 грудня 2013 року написана не нею та суперечить вимогам законодавства, яке регулює позикові відносини, при цьому існування як доказу копії цієї боргової розписки призвело до встановлення судом у рішенні від 4 квітня 2019 року обставин укладення договору позики за борговою розпискою.

Матеріалами справи встановлено, що з метою підтвердження не відповідності підпису позивачка у суді першої інстанції заявила клопотання про призначення комплексної судової експертизи (судово-почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документів), яке ухвалоюШевченківського районного суду міста Києва від 2 вересня 2021 року було задоволено та призначено у справі комплексну судову експертизу (судово-почеркознавчу експертизу та технічну експертизу документів), проведення якої доручено експертам Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. На вирішення експертів були поставлені наступні питання: 1. Чи виконано підпис та рукописний текст у розписці від 10 грудня 2013 року від імені ОСОБА_1 безпосередньо самою ОСОБА_1 чи іншою особою? 2. Яку дію під час оформлення складеної від імені ОСОБА_1 розписки від 10 грудня 2013 року було здійснено першою: виконання тексту (змісту) розписки чи вчинення підпису?

Так, зі змісту висновку експерта, складеного за результатами проведення призначеної комплексної судової експертизи № КСЕ-19-21/30040 від 17 лютого 2022 року, вбачається, що рукописний запис « ОСОБА_3 » та підпис під від імені ОСОБА_1 під стовпчиком «Должник» у розписці від імені ОСОБА_1 від 10 грудня 2013 року, виконані ОСОБА_1 . Рукописні записи, що починаються словами: «г.Васильков 10 декабря 2013 г…» та закінчуючи словами «… в Киевской области» у розписці від імені ОСОБА_1 від 10 грудня 2013 року, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою. Питання № 2 експертом не вирішувалось у зв`язку з тим, що на час проведення експертизи у Експертній службі МВС України була відсутня відповідна методика.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, з урахуванням того, що висновком експерта було встановлено належність підпису у розписці від 10 грудня 2013 року саме позивачці, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що своїм підписом позивачка підтвердила отримання від відповідачки грошових коштів у визначених сумах та взяла на себе зобов`язання їх повернути до 10 жовтня 2016 року, а отже між позивачкою та відповідачкою у такий спосіб виникли позикові відносини. Факт написання іншої частини розписки, яка містить умови зобов`язань не позивачкою, а іншою особою, не спростовує того факту, що позивачка на такі умови погодилась та фактично їх виконувала в частині отримання грошових коштів у борг.

Також судом першої інстанції було правильно враховано правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, який неодноразово застосовувався Верховним Судом у своїх постановах в подібних правовідносинах, про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що розпискою від 10 грудня 2013 року, яку підписали як позивачка, так і відповідачка, підтверджується укладення між сторонами договору позики та погодження його умови, при цьому зміст цього правочину не суперечить вимогам законодавства.

Крім того, факт отримання коштів позивачкою, укладення договору позики у письмовій формі, а саме у формі розписки встановлено у рішенні Васильківського районного суду Київської області від 4 квітня 2019 року по справі № 362/6495/18-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 8 жовтня 2019 року та постановою Верховного Суду від 20 березня 2020 року.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Зокрема у справі № 362/6495/18-ц було встановлено справжню природу укладеного договору та обставину фактично отриманої позики.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд в оскаржуваному рішенні також дійшов правильного висновку, що підстав для визнання недійсним оспорюваного правочину не доведено.

Так, основним обґрунтуванням для визнання правочину недійсним сторона позивача посилається на положення ст. 1051 ЦК України, відповідно до якої позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Проте відповідні обставини для визнання недійсним правочину доведені не були, а ґрунтувались лише на прагненні сторони щодо переоцінки цих обставин, яким уже було надано судову оцінку в іншій справі за участі тих самих сторін.

Не зазначені також підстави для визнання правочину нікчемним.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що у розписці від 10 грудня 2013 року не додержана вимога статті 524 ЦК України, а саме, що боргові зобов`язання позикодавця мали бути виражені у гривні з еквівалентом в іноземній валюті, оскільки, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Апеляційний суд також вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно не було прийнято до уваги наданий стороною позивача науково-правовий висновок від 20 серпня 2019 року.

Відхиляючи відповідний висновок експерта суд в оскаржуваному рішенні свій висновок мотивував тим, що всупереч положень статті 73 ЦПК України експерт з питань права, який склав цей висновок, до участі у справі судом не допускався, при цьому у висновку відсутні відомості про попередження (обізнаність) експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за статті 384 КК України.

У повному обсязі з такими мотивами суду першої інстанції для відхилення висновку експерта з питань права колегія апеляційного суду погодитись не може, оскільки обсяг та зміст прав і обов`язків експерта (ст. 72 ЦПК України) та експерта з питань права (ст. 73 ЦПК України) є відмінними.

Так, згідно з положенням частини ст. 73 ЦПК України як експерт з питань права може залучатися особа, яка має науковий ступінь та є визнаним фахівцем у галузі права. Рішення про допуск до участі в справі експерта з питань права та долучення його висновку до матеріалів справи ухвалюється судом. Експерт з питань права зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом, відповідати на поставлені судом питання, надавати роз`яснення. За відсутності заперечень учасників справи експерт з питань права може брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Експерт з питань права має право знати мету свого виклику до суду, відмовитися від участі у судовому процесі, якщо він не володіє відповідними знаннями, а також право на оплату послуг та на компенсацію витрат, пов`язаних з викликом до суду.

Законодавство не містить застережень щодо спеціальної кримінальної відповідальності такого експерта. Відповідні експерти не вносяться до спеціальних реєстрів та не підлягають атестації, ліцензуванню.

Водночас процесуальними кодексами визначається виключне коло питань, з яких експерт з питань права може надавати свій висновок: (1) щодо застосування аналогії закону чи аналогії права; (2) щодо змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній державі.

Статтею 114 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право подати до суду висновок експерта у галузі права щодо змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятним тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі. Висновок експерта у галузі права не може містити оцінки доказів, вказівок про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яке рішення має бути прийнято за результатами розгляду справи.

Відповідно до статті 115 ЦПК України висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду. Суд може посилатися в рішенні на висновок експерта у галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань.

Як убачається із наявного у матеріалах справи висновку науково-правової експертизи від 20 серпня 2019 року №01-9/1-86 цей висновок підготовлено з питання: чи відповідає вимогам законодавства оформлення боргових зобов`язань розпискою від 10 грудня 2013 року, складеного від імені ОСОБА_1 , як підстави для стягнення грошових коштів?

Тобто, відповідний висновок був наданий щодо питань, які є врегульовані чинним законодавством та усталеною судовою практикою, зокрема щодо застосування статей 524 і 1046-1053 ЦК України, та надає оцінку розписці як доказу у спростування обставини доведеності виникнення між сторонами правовідносин позики. При цьому висновок не містить жодних висновків щодо застосування аналогії закону чи аналогії права або щодо змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній державі.

За таких обставин, підстав для врахування висновку експерта з питань права не було, оскільки в даній справі такі питання не порушувались і з цих підстав колегія апеляційного суду відхиляє означені доводи апеляційної скарги.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності, дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог про визнаннянедійсним договору позики.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло б стати підставою для скасування рішення і ухвалення нового, а тому, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба