ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2064/23 Справа № 181/879/22 Категорія 81 Суддя у 1-й інстанції - Філь О.Є. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Піменовій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Межівського районного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2022 року про забезпечення позову

у справі за заявою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Рябенко Віктор Васильович про забезпечення позову, за участю заінтересованої особи Межівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Межівського районного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2022 року заяву ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник адвокат Рябенко В.В. про забезпечення позову задоволено.

Заборонено державним та приватним нотаріусам та реєстраторам прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії та/або вносити записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо відчуження земельної ділянки: площею: 0,0040 га, кадастровий номер: :04:064:0019 за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: 03.07 Для будівництва і обслуговування будівель торгівлі; категорія земель: землі житлової і громадської забудови, вид використання: для будівництва і обслуговування будівель торгівлі.

Ухвала суду мотивована наявністю підстав для задоволення заяви, оскільки невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду та поновлення порушених прав позивача, за захистом яких останній має намір звернутися до суду.

Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що з 08 листопада 2022 року скаржник є власником спірної земельної ділянки. Застосований захід забезпечення позову не відповідає змісту порушеного права та не є співмірним із заявленими вимогами у даній справі. Постановлення оскаржуваної ухвали є втручанням у право власності ОСОБА_1 , який не є відповідачем у справі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_2 має намір звернутися до суду з позовом про визнання Угоди про розірвання договору особистого строкового сервітуту від 17 серпня 2022 року недійсною, та скасування державної реєстрації цієї Угоди.

Також позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову, відповідно до якої остання просила суд вжити заходи забезпечення позову, шляхом заборони державним та приватним нотаріусам та реєстраторам прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії та/або вносити записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо відчуження земельної ділянки: площею: 0,0040 га., кадастровий номер: :04:064:0019 за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: 03.07 Для будівництва і обслуговування будівель торгівлі; категорія земель: землі житлової і громадської забудови, вид використання: для будівництва і обслуговування будівель торгівлі.

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що вжиття вищевказаного заходу забезпечення позову гарантує виконання рішення суду, якщо воно буде прийняте на користь позивача. Вважає, що реальною загрозою невиконання рішення суду в майбутньому є реалізація та оформлення права власності на спірну земельну ділянку третіми особами і як наслідок знесення тимчасової споруди або інші неправомірні дії третіх осіб.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду та поновлення порушених прав позивача, за захистом яких останній має намір звернутися до суду.

Однак колегія суддів не може погодитись з такими висновками, з огляду на наступне.

Згідно частини 1 статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно частини 2 статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 150 ЦПК України, позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Метою забезпечення позову, згідно статті 149 ЦПК України, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до ускладнення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинне мати очевидний та об`єктивний характер.

Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17.

При цьому, колегія суддів зазначає, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

Тобто, обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Колегія суддів звертає увагу, що при задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову, суд першої інстанції не звернув уваги, що позов забезпечується забороною державним та приватним нотаріусам та реєстраторам прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії та/або вносити записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо відчуження земельної ділянки, що належить третім особам, тому застосований захід забезпечення позову є помилковим.

На час вирішення питання про забезпечення позову, судом до участі у справі ОСОБА_1 не залучався.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, а тому судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 496,20 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Межівського районного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2022 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Рябенко Віктор Васильович про забезпечення позову.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 496,20 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова