Дата документу 15.05.2023
Справа № 501/774/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2023 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Петрюченко М.І.

за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідача: Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ»

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги: профспілка робітників морського транспорту морського порту «Чорноморськ»

предмет та підстави позову: про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник відповідача ОСОБА_2

від третьої особи голова профспілка робітників морського транспорту морського порту «Чорноморськ» - Бризгалов С.О.

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне та

В С Т А Н О В И В:

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 01.03.2023 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги: профспілка робітників морського транспорту морського порту «Чорноморськ») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, згідно якого просить суд:

- поновити позивача на роботі;

- допустити негайне поновлення позивача на роботі з виплатою заробіної плати за один місяць;

- стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату за весь час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтовано тим, що вона (позивач) працює в Державному підприємстві «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на посаді інженера експедиторського обслуговування Контейнерного терміналу.

Наказом по порту №26/0-13 від 30.01.2023 позивача звільнено з роботи згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності працівників.

Підставою для звільнення став наказ по порту №84 від 24.06.2022

Позивачка вважає своє звільнення незаконним, тому звернулася до суду з відповідним позовом.

Представник відповідача 07.04.2023 надав до суду відзив на позов (а.с.38-46), просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи тим, що процедура звільнення позивача відбулась на законних підставах та позивачем пропущено строк для зверення до суду з відповідним позовом

Голова профспілки робітників морського транспорту морського порту «Чорноморськ» Бризгалов С.О. 07.04.2023 надав до суду письмові пояснення на позов (а.с.62-64), просить суд задовольнити вимоги позову у повному обсязі, посилаючись на те, що звільнення позивачки відбулось незаконно.

Позивач ОСОБА_1 10.04.2023 надала до суду відповідь на відзив (а.с.72-74), просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що її звільнення проведено з порушенням законодавства.

В судовому засіданні позивач просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позову.

Голова профспілка робітників морського транспорту морського порту «Чорноморськ» - Бризгалов С.О. в судовому засіданні просив суд задовольнити позов.

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 07.03.2023 позов залишено без руху (а.с.26).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 13.03.2023 відкрито провадження по даній справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.35-36).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала в Державному підприємстві «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на посаді інженера експедиторського обслуговування Контейнерного терміналу, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.5-9).

ОСОБА_1 попереджена про майбутнє звільнення 07.07.2022 та висловила свою письмову незгоду на ньому, що підтверджується копією попередження від 27.06.2022 (а.с.47).

Разом з попередження про звільнення ОСОБА_1 запропоновано перелік робочих місць (посад) для заміщення працівниками порту (а.с.48).

Наказом по порту №26/0-13 від 30.01.2023 позивача звільнено з роботи згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності працівників (а.с.49).

Підставою для звільнення позивача став наказ ДП «МТП «Чорноморськ» №84 від 24.06.2022 «Про зміни в організації виробництва і праці та скорочення чисельності працівників» (а.с.10-11).

ІV. Оцінка Суду.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку вільно погоджується.

Статтею 5-1 КЗпП України забезпечено правовий захист громадян від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником, або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, передбачених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

За частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, власник, або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж самому підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, при скороченні чисельності або штату вказаною нормою встановлено обов`язок власника підприємства або уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України, роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явились на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу, або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Наказом в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» від 24.06.2022 №84 «Про зміни в організації виробництва і праці та скорочення чисельності працівників» проведено з 15.09.2022 зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення чисельності працівників Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» у структурних підрозділах за списком згідно з Додатками до цього наказу (а.с.10-11).

Підставою для прийняття Наказу від 24.06.2022 №84 зазначено, що:

«…Підприємство позбавлено будь-якої можливості здійснювати виробничу діяльність з обробки експортних та імпортних вантажів, що відповідно разхом з іншими негативними факторами, потягло за собою збитковість Підприємства. Показники фінансової звітності та об`єктивна неможливість здійснювати виробничу діяльність внаслідок війської агресії Росіської Федерації проти України виключаючи перспективи виходу Підприємства з фінансової кризи та ставлять під загрозу життєдіяльність Підприємства в цілому…».

Разом з тим, докази в обґрунтування зміни істотних умов праці працівникам підприємства в матеріалах справи відсутні, ніяких інших документів (узгодження з профспілковими організаціями, які діють на підприємстві, економічні розрахунки економічного обґрунтування істотних умов праці працівникам підприємства), як підстави для прийняття цих наказів не зазначається, не надано таких доказів в суді представником відповідача.

Інші мотиви, якими керувався відповідач під час прийняття наказу від 24.06.2022 №84 носять загальний характер, без зазначення конкретних підстав для прийняття наказу.

Таким чином, суд доходить до висновку про те, що відповідачем не доведено належними і допустимими доказами законність змін в організації і праці, шляхом скорочення чисельності працівників Підприємства, ліквідації з 15.09.2022 структурних підроділів з усіма робочими місцями та посадами, у тому числі посади, яку обіймала позивач, що надавало б відповідачу право на застосування п.1 ст.40 КЗпП України, як результат прийняття оскаржуваного наказу.

Суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що право визначати чисельність і штат працівників належить власникові або уповноваженому ним органу і ніхто не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Власник має право на свій розсуд вносити зміни у штатний розпис. Вказане право підприємству надано відповідно до ст.64 ГК України (підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис).

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.13 КЗпП України у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: зміни в організації виробництва і праці; нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); умов регулювання фондів оплати праці та встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці та ін.

Відповідно до ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Положення ст.96 КЗпП України встановлюють, що колективним договором, а якщо договір не укладався - наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу, виданим після погодження з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), а в разі відсутності первинної профспілкової організації - з вільно обраними та уповноваженими представниками (представником) працівників, можуть встановлюватися інші системи оплати праці.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Статтею 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Відповідно до Колективного договору рішення про скорочення працівників (більш як одного) повинно бути прийнято керівником не одноособово, а сумісно з профкомом.

Інформація щодо звернення відповідача до профспілкової організації щодо зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення працівників в матеріалах справи відсутня.

Згідно ст.43 КЗпП України чітко сформульовано, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених чинним законодавством про працю, «може бути проведене лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Отже, роботодавець порушив вимоги закону і проігнорував участь органу профспілки у питаннях зміни організації виробництва і праці на підприємстві.

Суд доходить до висновку, що керівництво ДП «МТП «Чорноморськ» в односторонньому порядку прийняв рішення з питань зміни організації виробництва і праці на підприємстві. Вказані обставини дають підстави суду сумніватись у законності ліквідації посади, яку обіймав позивач, тому відсутні правові підстави для звільнення позивача за п.1 ст.40 КЗпП України.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позов в цій частині обґрунтований.

Разом з тим, представник відповідача просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи тим, що позивач пропустив строк для оскарження наказу про звільнення, звернувся до суду із закінченням місячного строку, в позовній заяві не наведено причин пропуску строку для звернення до суду та не порушується питання про поновлення судом строків для оскарження наказу (а.с.39-40).

Відповідно до ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно ст.234 Кодексу законів про працю України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Згідно ст.236 Кодексу законів про працю України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Отже, строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України.

Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права.

Так, ч.1 ст.233 КЗпП України, підтверджує визнання тримісячного строку як загального строку для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників. Разом з тим виняток ця стаття встановлює для спорів про звільнення.

Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі.

Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк.

Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення працівника.

В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення.

Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Аналогічні правові позиції викладені у постанові Верховного Суду України від 06.04.2016 у справі за №6-409цс16 та постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі за №6-1033цс17.

Відповідно до ст.254 ЦК України та ст.124 ЦПК України, строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо закінчення строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, строк закінчується в останній день цього місяця.

Згідно ст.123 ЦПК України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Судом встановлено, що позивачка фактично відразу дізналася про порушення її трудових прав, її звільнення проведено 30.01.2023, в цей же день проведено відповідні розрахунки, її ознайомлено під особистий підпис з наказом про звільнення №26/0-13 від 26.01.2023 та вручено трудову книжку, що підтверджується копією наказу (а.с.49) та не спростовано позивачем в судовому засіданні.

Отже, строк, протягом якого позивачка мала право звернутись до суду з вимогою про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з урахуванням ст.123 ЦПК України, має обчислюватись з 31.01.2023, перебіг якого закінчився 28.02.2023 (припадав на вівторок). Позивач звернувся до суду з позовом 01.03.2023 (припадав на середу), тобто після спливу позовної давності.

Законодавство не визначає перелік поважних причин, які можуть бути підставою для поновлення строку, що свідчить про те, що їх поважність оцінюється судом у кожному конкретному випадку окремо залежно від фактичних обставин. Під поважними причинами пропуску строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, варто розуміти такі причини, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які зобов`язують оточуючих, органи державної влади та інших суб`єктів, з урахуванням норм моралі, виявити повагу до працівника.

Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.

Отже, судом встановлено, що строк для пред`явлення позову, встановлений статтею 233 КЗпП України, пропущено позивачем. При цьому, клопотання про поновлення пропущеного строку, поважності причин пропуску такого строку, позивачем не заявлялось.

Тобто, підстави пропуску строку на звернення до суду із позовом про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не є поважними, а тому відсутні підстави для поновлення строку на звернення із позовом.

З огляду на наведені обставини та враховуючи, що позивачем не доведено поважності причин пропуску строку звернення до суду що стосується його звільнення з роботи, суд вважає такий строк пропущеним, а відтак у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

З цих підстав, керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 141, 258-259, 263, 265 Цивільного процесуального кодексу, Суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги: профспілка робітників морського транспорту морського порту «Чорноморськ» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського

суду Одеської області М.І.Петрюченко