Роздільнянський районний суд Одеської області
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/1384/23

Номер провадження: 2-з/511/6/23

"01" червня 2023 р. Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Іванової О. В. ,

при секретарі судового засідання Возняк Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Роздільна заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Іванцової Зої Анатоліївни про забезпечення позову по матеріали цивільної справи за позовом:

позивача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

представник позивача: адвокат Іванцова Зоя Анатоліївна, адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2

до

відповідача 1: ОСОБА_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3

відповідача 2: ОСОБА_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4

про стягнення вартості безпідставно набутого майна,

ВСТАНОВИВ:

22.05.2023 року представник позивача адвокат Іванцова З.М. звернулася до суду з позовною заявою в інтересах ОСОБА_1 , в якій просила стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вартість безпідставно набутого майна в розмірі 537 403,36 грн., а також судові витрати.

Позовні вимоги обгруновані тим, що починаючи з 29.06.2010 він є ФОП ОСОБА_1 та згідно договору оренди №2 від 01.01.2023 ФОП ОСОБА_1 є володільцем приміщення за адресою АДРЕСА_4 , а згідно з видатковими накладними від 18.02.22 та 22.02.2022 їм було придбано майна та товару на суму 537 403,36 грн. Окрім того, він придбав госпблок (контейнер), у якому також зберігалися товарно-матеріальні цінності (лінолеум та частково плитка), які придбані ним. Приблизно в січні 2023р. з вищевказаного орендованого приміщення та з госпблоку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 винесли вищевказане майно, вважаючи його «своєю власністю», у зв`язку з чим він просить стягнути з відповідачів вартість безпідставно набутого майна в розмірі 537 403,36 грн., а також судові витрати .

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 30.05.2023 року провадження по справі відкрито, в порядку загального позовного провадження.

В межах вказаної цивільної справи, 31.05.2023 року представник позивача адвокат Іванцова З.М. подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що знаходяться на банківських рахунках та належать обом відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в межах ціну позову на суму 537403,36грн.

На думку представника позивача, оскільки відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 здійснюють підприємницьку діяльність, що дозволяє останнім реалізувати вказане безпідставне набуте майно, а будь-якого нерухомого майна не мають, що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав…., тому є підстави для забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідачів, що знаходяться на їх банківських рахунках.

Сторони в судове засідання не з`явились, оскільки не повідомлялись про час та місце розгляду справи у відповідності до вимог ч. 1ст. 153 ЦПК України, що не є перешкодою для розгляду даної заяви.

В порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши матеріали поданої заяви та письмові докази, що додані до неї, суд вважає необхідним у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 149 ЦПК України встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно з ч. 6 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 N 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Суд зазначає, що обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Вказане узгоджується з правовою позицією, наведеної в пункті 15 постанови Верховного Суду від 14.06.2018 у справі № 916/10/18.

За своїм функціональним призначенням і метою ці заходи спрямовані на забезпечення виконання майбутнього арбітражного рішення - насамперед шляхом гарантування збереження активів, за рахунок яких може бути виконано майбутнє арбітражне рішення.

Положеннями статті 150 ЦПК України визначено, зокрема, такі заходи забезпечення позову: накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, та заборона вчиняти певні дії.

Виходячи з аналізу змісту норм глави 10 ЦПК України "Забезпечення позову" та правової природи заходів забезпечення позову, вони мають такі основні ознаки: 1) заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер захисту прав; 2) судове рішення про забезпечення позову не є остаточним рішенням по суті справи; 3) заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності необхідно враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі N 754/4437/18 (провадження N 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до частини третьої статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом.

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених, зокрема, в постанові Верховного Суду від 25.09.2019 року по справі № 320/3560/18, заявником суду повинні бути надані відомості щодо конкретного індивідуально визначеного майна, яке належить відповідачу та щодо якого мають вживатись заходи забезпечення позову. Зокрема, Верховним Судом зазначено, що суд може накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру сум позовних вимог та можливих судових витрат, проте відомості про наявність рахунків, їх номери та назви відповідних установ, в яких вони відкриті, надаються суду заявником.

При цьому суд, враховує ту обставину, що представником позивача не конкретизовано рахунки, на яких зберігаються грошові кошти відповідача, та не надано на підтвердження існування взагалі таких рахунків жодного доказу, але з позовної заяви та заяви про забезпечення позову навпаки вбачається, що позивач та відповідачі є ФОП,тобто здійснюють господарську діяльність.

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, оцінивши доводи представника позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, суд зауважує, що в заяві про забезпечення позову не зазначено будь-яких відомостей існування взагалі таких рахунків, що належать саме відповідачу.

Окрім того, вказані вимоги є неспівмірними позовним вимогам та не забезпечують збалансованості інтересів сторін, а тому є такими, що призведуть до порушення інтересів та прав відповідача та (або) третіх осіб у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

У зв`язку із викладеним, суд приходить до висновку, що представнику позивача слід відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову, роз`яснивши, що вона не позбавляється права звернутись із заявою про забезпечення позову в будь який час протягом розгляду справи в суді, у разі виявлення майна відповідача та належного обґрунтування вимоги про забезпечення позову.

Згідно ч. 6 ст. 153 ЦПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

За таких обставин, враховуючи вказані вище вимоги процесуального закону, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для забезпечення позову, оскільки представником позивача не зазначено конкретні дані щодо номерів банківських рахунків відповідача, в банківських установах, де вони відкриті, види таких рахунків, наявність на них грошових коштів та не доведено факт того, що невжиття саме таких за обсягом заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання в подальшому рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернувся до суду; при цьому представником позивача також не доведено, що вжиті заходи не будуть перешкоджати господарській діяльності фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Всі інші доводи представника позивача стосуються підстав та предмету позову, з якими позивач звернулася до суду, однак оцінка таким доводам може бути надана судом лише за результатами розгляду справи по суті в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 149-154, 157, 352-354 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Іванцової Зої Анатоліївни про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом 15 днів з дня отримання її копії шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду.

С Суддя: О. В. Іванова