Справа № 569/3953/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2023 року

Рiвненський мiський суд Рівненської області

в особi головуючої суддi Панас О.В.

при секретарі судового засідання Алексейчук Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засiданнi в мiстi Рiвному у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області про відшкодування моральної шкоди , -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області про відшкодування моральної шкоди.

Просив стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі - 50 000 грн.

Свої вимоги обґрунтував наступними доводами.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 12.03.2022 у справі № 460/17836/21, залишеним без змін Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.07.2022 р., позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинення певних дій задоволено повністю. Визнано протиправну бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області щодо ненадання ОСОБА_1 публічної інформації за запитом від 13.10.2021. Визнано протиправну бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області щодо недотримання встановленого Законом України "Про доступ до публічної інформації" строку надання ОСОБА_1 публічної інформації на його запит від 13.10.2021. Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області повторно розглянути запит ОСОБА_1 від 13.10.2021 про надання публічної інформації щодо наявності на території Рівненського району вільних земельних ділянок для садівництва і городництва з місцями їх розташуваннями.

Протиправними діями Відповідача, йому була завдана моральна шкода, яка полягає у стражданні та приниженні, яких він зазнав внаслідок протиправних дій. Порушення його прав з боку суб`єкта владних повноважень викликало у нього негативні емоції, внаслідок чого погане самопочуття, пригнічений настрій, нервозність, дратівливість, порушення сну, гіпертонічні кризи, побоювання про майбутній стан здоров`я,були порушені його нормальні життєві зв`язки з партнерами, друзями, з яким він змушений додатково пояснювати чому він став менш привітним, менше приділяти часу друзям, сім`ї, родичам та ін.

Також, це завдало йому страждань, як учаснику бойових дій, для яких передбачено першочергове відведення земельних ділянок.

З 2019 року він не може здійснити оформлення земельної ділянки, оскільки вся інформація постійно приховується різними державними органами та органами місцевого самоврядування, це притому, що він брав участь в зоні АТО та ООС понад 2 роки 4 місяці, що підтверджується довідками про безпосередню участь у забезпеченні і стримуванні збройної агресії РФ.

За кожен місяць порушеного права, він оцінює у розмірі 5000 грн. ( 5000* 10 місяців порушеного права = 50 000 грн.)

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився. До початку судового засідання подав заяву (вх. №13536/23-вх.) з проханням розглянути справу без його участі. Позов підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача до початку судового засідання подав заяву згідно якої просив розглянути справу за його відсутності (№ 23428/23-вх. від 08.05.23). Підтримав позицію викладену у відзиві, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просив відмовити.

У поданому до суду відзиві вважають, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Головне управління вважає, що вимога по відшкодуванню моральної шкоди є такою яка грунтується лише на припущеннях позивача щодо його страждання від того, що Головне управління не направило його запит за належністю до органів місцевого самоврядування, а лише вказало про те, що запитувана інформація у Головного управління відсутня, але наявна у органів місцевого самоврядування. Сама по собі наявність судового рішення про визнання протиправною бездіяльності Головного управління не може бути підставою для задоволення позову, оскільки даним рішенням не встановлюється безумовна доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності заподіяння моральної шкоди.

Також, позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому або членам його сім`ї душевних страждань протиправною бездіяльністю відповідача у справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що стали наслідком протиправної бездіяльності відповідача, передбачених ч.2 ст.23 ЦК України, а також яким чином неотримання інформації від Головного управління вплинуло на його життя, здоров`я тощо. Позивач у позовній заяві посилається на правові висновки Верховного Суду, однак вони є такими, що не стосуються предмету даного спору.

Окрім того, позовну вимогу щодо стягнення моральної шкоди з державного органу чи органу місцевого самоврядування ОСОБА_1 заявляє систематично, що може свідчити про зловживання своїми законними правами позивачем.

Так, будучи звільненим від сплати судового збору ОСОБА_1 протягом 2020 - 2022 років заявив до органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щонайменше 32 позови про стягнення моральної шкоди. Такі дії свідчать, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді відшкодування моральної шкоди спрямований не на відновлення порушеного права, а на безпідставне збагачення за рахунок коштів органів місцевого самоврядування, що суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Крім того, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження негативних наслідків у вигляді страждань або принижень позивача від невчасного отримання ним запитуваної публічної інформації, а сам лише факт протиправної поведінки відповідача не є достатньою підставою для стягнення моральної шкоди.

Просили відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області про відшкодування моральної шкоди повністю.

Представником відповідача до відзиву долучено копії письмових документів, на які відповідач посилається як на докази та які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалою суду від 09.03.2023 р. прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду, відкрите спрощене позовне провадження у справі, призначене судове засідання з викликом сторін.

28.03.2023 р. відповідач подав до суду відзив на позов до якого долучив письмові докази на обгрунтування своїх доводів.

Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін на підставі поданих до суду письмових доказів. Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення частково.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 13.10.2021 звернувся до Головного управління із запитом про надання публічної інформації. Головне управління отримало вказаний запит 19.10.2021, що підтверджується вхідним номером.

Даний запит стосувався надання інформації про наявність на території Рівненського району вільних земельних ділянок, для садівництва і городництва з місцями їх розташування.

Головним управлінням був розглянутий вказаний запит та надано відповідь на нього 22.10.2021 за № ПІ-151 /0-154/0/63-21.

Рішенням Рівненського окружного суду від 12.03.2022 у справі №460/17836/21 , залишеним у силі постановою восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.07.2022року, позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинення певних дій задоволено повністю.

Рішенням суду визнано протиправною бездіяльність Головного управління щодо ненадання ОСОБА_1 публічної інформації за запитом від 13.10.2021.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління щодо недотримання встановленого Законом України Про доступ до публічної інформації строку надання ОСОБА_1 публічної інформації за запитом від 13.10.2021.

Зобов`язано Головне управління повторно розглянути запит ОСОБА_1 від 13.10.2021 про надання публічної інформації щодо наявності на території Рівненського району вільних земельних ділянок для садівництва і городництва з місцями їх розташування.

У рішенні вищезазначеного адміністративного спору судом було критично оцінено надання відповідачем доказів надіслання відповіді на запит позивачу, оскільки вони не підтверджують факт направлення та отримання вказаної відповіді позивачем, а є лише фактом фіксування наявності відповіді в установі. За зазначених обставин, суд визнав, що належним способом захисту позивача є зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області повторно розглянути запит ОСОБА_1 з тих підстав, що оформлений лист відповідача від 22.10.2021 № ПІ-151/0-154/0/63-21не відповідав вимогам положень ст.. 22 ЗУ «Про доступ до публічної інформації», повторно.

Судом встановлено, що на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 березня 2022 року в адміністративній справі № 460/17836/21, 08.08.2022 Головним управлінням була надана відповідь ОСОБА_1 на його запит про те, що Головне управління не володіє запитуваною інформацією. Окрім того, у відповідності до Закону України Про доступ до публічної інформації вказаний запит було одночасно направлено до належних розпорядників, а саме органів місцевого самоврядування, як про це і зазначено у рішенні Рівненського окружного адміністративного суду від 12.03.2022 та постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.07.2022 у справі №460/17836/21. Вказана відповідь ОСОБА_1 не оскаржувалася.

Про виконання запиту ОСОБА_1 . Головне управління повідомила лише Олександрійська сільська рада листом від 12.08.2022 №605.

12.12.2022 з метою контролю за виконанням вказаного запиту Головним управлінням було повторно надіслано лист до органів місцевого самоврядування за № 18-17-0.6-4650/2-22.

На вказаний лист Головне управління отримало відповіді від Дядьковицької сільської ради від 12.12.2022 №766/01-10/22, Корнинської сільської ради від 15.12.2022 №2005/02- 12/22,Білокриницької сільської ради від 16.12.2022 №1364/10-12/22, Зорянської сільської ради від 19.12.2022 №1086/02-12/22.

Згідно ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У ст. 40 Конституції визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до вимог ст. 3, 56 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 302 ЦК України визначено, що право на інформацію належить до особистих немайнових прав особи.

Закон України «Про інформацію» визначає, що кожен має право на вільне одержання, використання, поширення, зберігання та захист інформації, необхідної для реалізації своїх прав свобод і законних інтересів.

Відповідно до ст. 1 цього Закону інформація це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Стаття 2 вказаного Закону України визначає, що основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

Згідно із ст. 31 Закону України «Про інформацію» у разі, якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Статтею 22 зазначеного Закону України встановлено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту.

У ч. 2 ст. 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що особи на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку визначеному законом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (ЄСПЛ, справи «Рисовський проти України», № 29979, пункти 86, 89, рішення від 20 жовтня 2011 року, «Антоненков та інші проти України», № 14183/02, пункт 71, рішення від 22 листопада 2005 року).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У п. 4, 5 цієї Постанови Пленуму ВСУ також визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 згаданої Постанови Пленуму ВСУ розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У ст. 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Суд звертає увагу сторін у справі на те, що рішеннями адміністративних судів від 12.03.2022 року та 25.07.2022року було встановлено наявність факту порушення порядку направлення відповідачем позивачу відповіді на його запит щодо надання публічної інформації, порушень законних прав та інтересів позивача на отримання запитуваної ним інформації, яка мала не тільки загальний характер, але і могла бути використана позивачем щодо отримання земельної ділянки для здійснення садівництва і городництва.

Звідси суд констатує, що відповідач внаслідок винної протиправної бездіяльності не вжив належних заходів для своєчасного отримання позивачем витребуваної ним інформації, чим заподіяв моральну шкоду позивачеві, що полягала у виникненні у позивача моральних страждань у вигляді психологічного напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок дій відповідача, незважаючи на відсутність значних та вагомих наслідків.

Разом з тим, цивільне законодавство ґрунтується на презумпції протиправності поведінки, яка призвела до шкоди, виходячи з принципу генерального делікту: спричинення шкоди особі або майну слід розглядати як протиправне, якщо законом не встановлено інше.

Щодо змісту причинного зв`язку, то він полягає у тому, що вчинена неправомірна бездіяльність та/або дія є головною причиною, яка призвела до завдання моральної шкоди.

Вина є суб`єктивним елементом. Тут діє презумпція заподіювача шкоди (за аналогією майнової шкоди).

Ця презумпція полягає не у звільненні позивача від доведення вини заподіювача шкоди, а лише розподіляє обов`язки з доказування. Тому позивач може це доводити, але не зобов`язаний. Відсутність вини повинен довести відповідач.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди визначає суд залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди визначає суд залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

З огляду на обставини справи, беручи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який вказаний позивачем у розмірі 50000 тис. гривень є завищеним. Розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу.

Враховуючи викладене, а також виходячи із засад розумності та справедливості, законності, суд оцінює моральну шкоду заподіяну відповідачем позивачеві у 1000 грн. та вважає, що грошова сума у розмірі 1000 грн. є відповідною і достатньою грошовою компенсацією, а також належною сатисфакцією за завдану відповідачем моральної шкоди позивачу.

Суд констатує, що відповідач в особі його керівництва та представника не надали жодних належних і допустимих доказів на спростування позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, зокрема щодо факту її заподіяння позивачеві внаслідок вчинення відповідачем протиправної бездіяльності.

При цьому позивач не подав суду належні і допустимі докази на підтвердження запропонованого ним розміру моральної шкоди у 50000 тис. грн.

Суд також врахував правові позиції Верховного Суду, висловленої у постанові ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі за № 752/17832/14-ц, та Полтавського апеляційного суду висловленої у постанові від 16 листопада 2021 року у справі за № 524/2107/21, а саме, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно зі ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Отже за наведених обставин, враховуючи відсутність факту настання тяжких наслідків для позивача внаслідок несвоєчасного надання відповідачем відповіді позивачеві, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову. Необхідно стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 1000,00 грн. В іншій частині вимог, зокрема про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 49000 (50000-1000) грн. слід відмовити за необґрунтованості та недоведеності.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд враховує, що сторони у справі не заявляли про понесення ними жодних судових витрат, що позивач звільнений від сплати судового збору як учасник бойових дій у відповідності до ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

У відповідності ст..141 ЦПК України, п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1073 грн., тобто за мінімальною ставкою станом на день подання позову при поданні фізичними особами позовів майнового характеру або коли позови мають грошове обчислення.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 12,81,141, 264-268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд ,

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 , задовольнити частково .

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди кошти у сумі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп.

ОСОБА_1 у задоволенні позову до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області в частині вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 49 000 (сорок дев`ять тисяч) грн.00 коп., відмовити.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області судовий збір у прибуток держави у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області , місцезнаходження: вул.Симона Петлюри, 37, м. Рівне, Рівненської обл., 33013, Код .

Повний текст рішення виготовлено 12.05.2023

Суддя О.В.Панас