Справа № 761/2818/22
Провадження № 2/761/2750/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Габунії Н.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства економіки України про визнання неправомірним та скасування наказу, поновлення допуску до роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

25.01.2022 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Міністерства економіки України про визнання неправомірним та скасування наказу, поновлення допуску до роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона перебуває у трудових відносинах з відповідачем та займає посаду головного спеціаліста відділу корпоративного управління управління державного сектору економіки та корпоративного управління департаменту політики власності. Наказом від 04.01.2022 р. № 1-к позивачку було відсторонено від виконання посадових обов`язків з підстави, що у неї відсутнє профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Враховуючи вищевикладене, позивачка своє відсторонення вважає неправомірним, оскільки відповідачем були порушені положення законодавства про працю, а тому звернулась до суду з даним позовом з метою захисту своїх порушених прав.

Ухвалою від 12.09.2022 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання, а також залучено до участі у справі виконувача обов`язків державного секретаря Міністерства економіки України Бояркіну О.А. як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав викладених в позові та інших поданих нею заявах по суті справи.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили, просили суд відмовити у їх задоволенні з підстав викладених в поданих ними заявах по суті справи.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, свого представника до суду не направила, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялась належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомила.

З врахуванням думки присутніх в судовому засіданні учасників справи, суд вирішив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 перебуває з відповідачем Міністерства економіки України у трудових відносинах та займає посаду головного спеціаліста відділу корпоративного управління управління державного сектору економіки та корпоративного управління департаменту політики власності, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 .

Згідно повідомлення від 30.11.2021 р., виписаного на ім`я ОСОБА_1 за підписом державного секретаря Галабудської Т., повідомлено про наслідки відсутності щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Копія зазначеного повідомлення 30.11.2021 р. наплавлялась позивачці через додаток «Viber» на її особистий номер мобільного телефону, що підтверджується актом від 30.11.2021 р.

Підставою для такого щеплення зазначено наказ Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» № 2153 від 04.10.2021 р.

Відповідно до вказаного наказу Міністерства охорони здоров`я України, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники:

-центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів;

-місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів;

-закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності;

-підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади;

-установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів;

-підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 83 від 04.03.2015 р.

Відповідно до наказу від 04.01.2022 р. № 1-к, що виданий виконувачем обов`язків державного секретаря Міністерства економіки України Бояркіною О.А., ОСОБА_1 відсторонено з 05.01.2022 р. від роботи за посадою головного спеціаліста відділу корпоративного управління управління державного сектору економіки та корпоративного управління департаменту політики власності без збереження заробітної плати, до усунення причин, що зумовили відсторонення.

Причиною відсторонення стала відмова позивачки від проведення профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Копія вищевказаного наказу 05.01.2022 р. наплавлялась позивачці через додаток «Viber» на її особистий номер мобільного телефону, що підтверджується протоколом та актом від 05.01.2022 р.

Як на підставу для задоволення своїх вимог позивачка вказує на те, що наказ від 04.01.2022 р. № 1-к про відсторонення її від роботи є протиправним, оскільки він був прийнятий на підставі наказу Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04.10.2021 р., який не встановлює та не передбачає, що діяльність перелічених у ньому працівників може призвести до зараження працівників та поширення ними інфекційних хвороб, тому підстави для відсторонення, що передбачені в ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» відсутні. Також, зазначає, що щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, не передбачено Календарем профілактичних щеплень в України, втому числі, і за епідемічними показниками. Крім того, в порушення ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» не було додано до оскаржуваного наказу подання посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про усунення особи від роботи, згідно переліку осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, який встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже, за змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом.

Один з таких «інших випадків, передбачених законодавством», передбачено в статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Крім цього, перелік хвороб для яких обов`язкове щеплення зазначений не лише у статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а й у такому спеціальному нормативно - правовому акті, як Календар профілактичних щеплень в Україні затверджений Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 595 від 16.09.2011 р. (далі - Календар профілактичних щеплень).

Пунктами 1, 2, 3 Календаря профілактичних щеплень в Україні визначено, що цей Календар є нормативно-правовим актом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, яким встановлюються перелік обов`язкових профілактичних щеплень та оптимальні строки їх проведення.

Цей Календар включає обов`язкові профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на дифтерію, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз. Інші обов`язкові щеплення встановлюються відповідно до цього Календаря для груп населення: за віком; щеплення дітей з порушенням цього Календаря; щеплення ВІЛ-інфікованих осіб; за станом здоров`я; щеплення дітей після алло/ауто-ТСГК (трансплантація стовбурових гемопоетичних клітин); щеплення на ендемічних і ензоотичних територіях та за епідемічними показаннями.

Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи.

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби.

Розділ IV Календаря профілактичних щеплень в Україні визначає перелік обов`язкових щеплень, які можуть бути введені за епідемічними показаннями, до якого входять щеплення від таких захворювань: дифтерії, правця, гепатиту Л, поліомієліту, кору, епідемічного паротиту, краснухи, менінгококової інфекції, гепатиту В, сибірської виразки, вітряної віспи, кашлюку.

Таким чином, Календар профілактичних щеплень є єдиним визначеним нормативно-правовим актом, який містить перелік видів обов`язкового щеплення, в тому числі, й за епідемічними показниками. При цьому суд враховує, що наказ Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04.10.2021 р., який став підставою для винесення наказу про відсторонення позивачки від роботи, містить лише перелік професій та не є нормативно-правовим актом, який визначає перелік обов`язкових щеплень, оскільки такі повноваження не передбачені ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем неправомірно застосовано до позивачки статтю 46 КЗпП України, оскільки норма статті містить вичерпний перелік підстав для відсторонення від роботи, а така підстава як «в інших випадках, передбачених законодавством», не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки, ані в ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ані в Календарі профілактичних щеплень в Україні не віднесено щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, до щеплень, які в певній епідеміологічній ситуації стають обов`язковими для населення і у зв`язку з чим працівник може бути відсторонений від посади.

Крім цього, навіть у разі застосування роботодавцем до працівника процедури відсторонення з підстави, зазначеної у наказі виконувача обов`язків державного секретаря Міністерства економіки України Бояркіної О.А. від 04.01.2022 р. № 1-к, вона повинна відповідати вимогам Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення».

Так, відповідно до статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Згідно з ч.2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Порядок внесення посадовими особами державної санітарно-епідеміологічної служби України подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності згідно з Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», а також форма подання та терміни відсторонення встановлені Інструкцією про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України № 66 від 14.04.1995 р., зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01.08.1995 р. за № 270/806.

Відповідно пункту 2.3 Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності (далі - Інструкція), подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ державної санітарно епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.

Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 р. № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10.10.2011 р. за № 1159/19897.

Відповідно до п.2.2 Інструкції, право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.

Пунктом 2.5 Інструкції визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання.

Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додаток 1 до Інструкції.

Отже, обов`язковим фактом, який має бути встановленим власником чи уповноваженим ним органом для відсторонення працівника від роботи, є наявність подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби про усунення від роботи особи, яка ухиляється від щеплення, крім того, з даної норми також вбачається, що єдиним компетентним органом для встановлення факту ухилення від щеплення є виключно посадова особа державної санітарно-епідеміологічної служби, а не роботодавець.

Під час розгляду справи стороною відповідача не надано суду доказів того, що існує подання посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивачки від роботи, а з інших доказів судом такого факту не встановлено, а тому суд приходить до висновку, що не було належним чином та належним органом встановлено факт ухилення особи від щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а отже і не було відповідного передбаченого нормативними актами подання, необхідного для відсторонення працівника, в таких випадках, від роботи.

Отже, на підставі викладеного, наведених норм законодавчих та нормативно-правових актів, суд вважає, що Міністерством економіки України перед прийняттям оспорюваного наказу не було дотримано порядку відсторонення працівника від роботи.

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що наказ Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04.10.2021 р. не є нормативно-правовим актом, який мав би імперативний характер щодо обов`язковості щеплення працівників проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, крім того, відповідачем при відстороненні позивачки від роботи було порушено норми КЗпП України, суд вважає, що наказ виконувача обов`язків державного секретаря Міністерства економіки України Бояркіної О.А. від 04.01.2022 р. № 1-к про відсторонення від роботи ОСОБА_1 , є неправомірним та підлягає скасуванню з 04.01.2022 р.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідач своїм наказом від 03.03.2022 р. № 113-к допустив позивачку до роботи з 01.03.2022 р. Отже, суд вважає, що право позивачки на працю та отримання заробітної плати, з боку відповідача, тривало з 06.01.2022 р. по 28.02.2022 р. включно. На переконання суду вказаний період підпадає під визначення «час вимушеного прогулу», оскільки позивачка не виконувала роботу не зі своєї волі, а з вини відповідача.

З врахуванням викладеного, не зважаючи на те, що відповідач допустив позивачку до роботи з 01.03.2022 р., однак наказ про відсторонення в судовому порядку визнано неправомірним та скасовано, суд вважає за необхідне зобов`язати Міністерство економіки України поновити ОСОБА_1 на роботі шляхом її допуску до роботи на посаді головного спеціаліста відділу корпоративного управління управління державного сектору економіки та корпоративного управління департаменту політики власності саме з моменту її відсторонення, тобто з 05.01.2022 р.

Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При обчисленні розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу суд виходить з пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, та на підставі довідки про доходи ОСОБА_1 від 12.01.2022 р. № 2121-12/35.

Так, на момент відсторонення позивачки від роботи 05.01.2022 р. її заробітна плата за два місяці, які передували відстороненню становила: за вересень 2021 р. - 22253,22 грн., за жовтень 2021 р. - 21340,55 грн., а середньоденний заробіток становить 1362,29 грн. ((22253,22 грн. + 21340,55 грн.) / 32 робочих дні).

Таким чином, оскільки період вимушеного прогулу позивачки з 06.01.2022 р. по 28.02.2022 р., тобто складає 37 робочих днів, тому з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню заробітна плата в розмірі 50404,73 грн. (1362,29 грн. х 37 робочих днів) без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положення статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За приписами ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Так, обставини встановлені під час розгляду справи, в розумінні положень ст. 23 ЦК України та 237-1 КЗпП України дають підстави вважати, що діями відповідача, які полягають у неправомірному відсторонені позивачки від роботи, спричинено останній моральну шкоду.

Разом з тим, як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (пункт 9 постанови).

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності (висновок Верховного Суду викладений у постанові від 19.12.2018 р. у справі № 640/14909/16-ц).

Отже, з врахуванням глибини та тривалості моральних страждань позивачки, пов`язаних з тяжкістю вимушених змін у її життєвих і виробничих відносинах з причин протиправного відсторонення від роботи, а також часу та зусиль, що знадобились позивачці для відновлення своїх прав, порушених внаслідок неправомірних дій відповідача, виходячи з принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди 4000,00 грн.

Крім того, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 3056,59 грн.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Міністерства економіки України про визнання неправомірним та скасування наказу, поновлення допуску до роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати з 04.01.2022 р. наказ виконуючого обов`язки державного секретаря Міністерства економіки України Бояркіна О.А. від 04.01.2022 р. № 1-к про відсторонення від роботи головного спеціаліста відділу корпоративного управління управління державного сектору економіки та корпоративного управління департаменту політики власності ОСОБА_1 .

Зобов`язати Міністерство економіки України поновити ОСОБА_1 на роботі шляхом її допуску до роботи на посаді головного спеціаліста відділу корпоративного управління управління державного сектору економіки та корпоративного управління департаменту політики власності з 05.01.2022 р.

Стягнути з Міністерства економіки України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06.01.2022 р. по 28.02.2022 р. включно в сумі 50404 (п`ятдесят тисяч чотириста чотири) грн. 73 коп. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів, а також стягнути на відшкодування моральної шкоди 4000 (чотири тисячі) грн. 00 коп.

Стягнути з Міністерства економіки України на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 3056 (три тисячі п`ятдесят шість) грн. 59 коп.

В решті вимог позов задоволенню не підлягає.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя: