ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

05 квітня 2023 року

м. Харків

справа № 639/3086/22

провадження № 22-ц/818/645/23

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Тичкової О.Ю., Маміної О.В.

за участю секретаря Гармаш К.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Комунальне підприємство «Харківський метрополітен»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Харківський метрополітен» Харківської міської ради про скасування наказу, поновлення виплати середнього заробітку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 січня 2023 року, ухвалене суддею Єрмоленко В.Б., -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Харківський метрополітен» Харківської міської ради про скасування наказу, поновлення виплати середнього заробітку.

В обгрунтування позову зазначає, що наказом директора Державного підприємства «Харківський метрополітен» від 07 жовтня 1999 року №90 прийнятий на посаду слюсаря-електрика по обслуговуванню та ремонту обладнання 4-го розряду електромеханічної дистанції. 02 травня 2022 року його, старшого солдата запасу ОСОБА_1 , за призивом під час мобілізації у період дії в Україні воєнного стану через триваючу широкомасштабну збройну агресію Російської Федерації проти України, призвано на строкову військову службу наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 02.05.2022 р. № 90.

Вказує, що за положеннями ч.3 ст.119 КЗпП України (у редакції станом на день мобілізації 02 травня 2022 року) відповідач своїм наказом від 02 травня 2022 року №21-кЕМ зберіг за ним місце роботи, посаду і середній заробіток на підприємстві за його посадою на період проходження військової служби. Через внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 №2352-ІХ у ч.3 ст. 119 КЗпП України виключено право на збереження середнього заробітку. Наказом виконуючого обов`язки генерального директора КП «Харківський метрополітен» від 19 липня 2022 року ОСОБА_1 за основним місцем роботи припинено нарахування та виплата середнього заробітку за час проходження військової служби в особливий період. Не погоджуючись з таким рішенням відповідача ОСОБА_1 вважає, що оскільки наказом від 02 травня 2022 року №21-кЕМ відповідач зберіг за ним не тільки місце роботи і посаду, а і середній заробіток, то він незалежно від інших законів та нормативно-правових актів, має і надалі застосовувати ч.3 ст. 119 КЗпП України у попередній редакції, не допускаючи звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Просить суд:

визнати наказ Комунального підприємства «Харківський метрополітен» Харківської міської ради від 19 липня 2022 року №114-ОК «Про припинення нарахування середнього заробітку» в частині припинення з 19 липня 2022 року ОСОБА_1 -слюсару- електрику з обслуговування та ремонту устаткування метрополітену 6 розряду бригади ремонту цеха ремонту обладнання електромеханічної служби, що відбувався за наказом від 02 травня 2022 року №21-кЕМ таким, що порушує його права та скасувати наказ у зазначеній частині;

поновити виплату середнього заробітку з дня його припинення, тобто з 19 липня 2022 року, проводити такі виплати до дня закінчення проходження ним військової служби в особливий період, в період воєнного стану;

стягнути з КП «Харківський метрополітен» середній заробіток з 19 липня 2022 року до дня набрання рішенням законної сили.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 січня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуваним наказом, в частині припинення нарахування йому середнього заробітку, порушено принцип зворотної дії закону в часі, та звужено зміст та обсяг існуючого права гарантованого ч.3 ст.19 Конституції України, як наслідок порушено (припинено) його існуючі права в частині збереження та виплати середнього заробітку, як працівника підприємства, гарантії та права закріплені Кодексом законів про працю. Зазначає, що закони та інші нормативно правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність. У зв`язку з чим вважає, що положення ч.3 ст. 119 КЗпП України, у редакції прийнятій після 02 травня 2022 року, не повинні застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки останні виникли до внесення відповідних змін до ч.3 ст.119 КЗпП України.

У відзиві на апеляційну скаргу КП «Харківський метрополітен» Харківської міської ради просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що їх дії правомірні, оскільки 19 липня 2022 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон №2352-ІХ), згідно якого з 19 липня 2022 року за працівниками призваними на військову службу зберігається лише місце роботи і посада, а середній заробіток не зберігається. Тому з моменту набрання чинності Закону №2352-ІХ не вбачається жодних правових підстав для продовження виплати роботодавцем середньої заробітної плати працівникам, які були призвані на військову службу до 19 липня 2022 року.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що КП «Харківський метрополітен» при віданні наказу № 114-ок від 19 липня 2022 року про припинення з 19 липня 2022 року нарахування середнього заробітку ОСОБА_1 на період проходження військової служби діяв відповідно до вимог чинного законодавства, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з 08 жовтня 1999 року ОСОБА_1 перебуває в трудових відносинах з Комунальним підприємством (раніше Державним підприємством) «Харківський метрополітен» на посаді слюсаря-електрика 6 розряду з обслуговування та ремонту устаткування метрополітену (а.с. 9-15).

24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні було введено воєнний стан відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні».

24 лютого 2022 року строком на 90 діб в Україні оголошено та проведено мобілізацію відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію».

Відповідно до наказів від 02 травня 2022 року №90, №91 начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 старшого солдата запису ОСОБА_1 призначено водієм-заправником і зараховано до списків особового складу (а.с.19-20).

Згідно з наказом від 02 травня 2022 року №21-кЕМ, на підставі ч.3 ст.119 КЗпП України, Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022, ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та у зв`язку з призивом на військову службу під час мобілізації на особливий період, ОСОБА_1 увільнено від виконання трудових обов`язків з 02 травня 2022 року із збереженням місця роботи та середнього заробітку до дня фактичної демобілізації (а.с.39).

Наказом КП «Харківський метрополітен» №114-ок від 19 липня 2022 року, у зв`язку з набранням чинності Законом України від 01 липня 2022 року №2352-1Х «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин», яким передбачено відміну збереження середнього заробітку працівникам, які увільнені від роботи на підставі ч.3 ст.119 КЗпП України, з 19 липня 2022 року припинено нарахування середнього заробітку на період проходження військової служби, що відбувалось за наказом від 02 травня 2022 року №21-кЕМ, зокрема ОСОБА_1 (а.с.16-18).

В подальшому, відповідно до Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та від 24 лютого 2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію» неодноразово були внесені зміни щодо продовження строку дії воєнного стану в Україні та проведення мобілізації.

Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються з приписами ст. 5 ЦК України, згідно яких акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював свою позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

У рішенні Конституційного Суду України (Перший сенат) у справі за конституційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-VІІІ зі змінами від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 зазначено, що за змістом ч. 1 ст. 58 Конституції України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності.

Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. ?...?

Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.

В ухвалі від 9 липня 1998 року № 6-уп/98 Конституційний Суд України вказав на те, що з прийняттям нормативно-правового акта в новій редакції втрачають чинність норми акта в попередній редакції.

Конституційний Суд України у рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп роз`яснив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Колегія суддів апеляційного суду окремо звертає увагу на те, що суспільні відносини не є сталими та постійно еволюціонують, потребуючи постійної зміни у їх правовому регулюванні. Тому норму ст. 58 Конституції України не можна розуміти в тому сенсі, що новими законами не можливе скасування чи погіршення прав та соціальних чи трудових гарантій громадян. У даному випадку відсутність ретроспективної дії закону полягає у відсутності у особи обов`язку повернути всі отримані до змін у законодавстві матеріальні блага, з використанням гарантій після їх скасування у встановленому чинним законодавством порядку.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції на час вступу ОСОБА_1 на військову службу) За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

19 липня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-ІХ від 01 липня 2022 року, яким внесено зміни до КЗпП України, зокрема, у ч. 3 ст. 119 слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що Конституцією України встановлено загальновизнані принципи дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, а саме принцип їх безпосередньої дії, тобто поширення тільки на ті відносини, які виникли після набуття чинності законами чи іншими нормативно-правовими актами, та принцип зворотної дії в часі, якщо вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

З 19 липня 2022 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-ІХ від 01 липня 2022 року змінено регулювання трудових відносин осіб, які призвані на військову службу. Зокрема, за такими особами до дня фактичного звільнення з військової служби зберігається місце роботи і посада, у той час, як до внесення цих змін за особами, призваними на військову службу, зберігався ще і середній заробіток. Вказаний закон не містить застереження щодо скасування чи втрати чинності попередньої редакції ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

Отже, з часу набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-ІХ від 01 липня 2022 року раніше існуючі трудові правовідносини осіб, які призвані на військову службу, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.

У зв`язку з цим із 19 липня 2022 року за такими особами не зберігається середній заробіток за місцем роботи на час проходження ними військової служби. Натомість їм виплачується грошове забезпечення військовослужбовця в установленому законом розмірі.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що наказ № 114-ОК від 19 липня 2022 року про припинення нарахування середнього заробітку позивачу ОСОБА_1 на період проходження ним військової служби відповідає вимогам закону, внаслідок чого підстави для нарахування та виплати позивачу такого заробітку відсутні.

Отже, висновки суду першої інстанції ґрунтуються на матеріалах справи і відповідають вимогам закону, з ними повністю погоджується апеляційний суд.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги колегією суддів апеляційного суду оцінюються критично, оскільки є безпідставними та необґрунтованими, і не містять жодних доказів та посилань щодо порушення норм процесуального права судом першої інстанції під час розгляду позовної заяви, неправильного застосування норм матеріального права, оскільки такі скаржником не наведені у скарзі, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного рішення суду першої інстанції, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено повністю.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та не підлягає скасуванню, оскільки ухвалене з дотриманням норм процесуального законодавства, правильним застосовуванням норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції слід залишити - без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, та колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку про відмову в її задоволенні, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, то судовий збір за подання апеляційної скарги компенсується за рахунок Держави. Судові витрати покладаються на сторони.

Керуючись ст.ст.374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна