Провадження № 2/761/3314/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря судових засідань: Путря Д.В.

позивача та її представника: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у спрощеному позовному провадженні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

встановив:

В серпні 2021 р. ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 (відповідач 1), Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» (відповідач 2) про стягнення матеріальної та моральної шкоди, якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 51-71) просила суд стягнути з відповідача 1 франшизу в сумі 2600,00 грн, моральну шкоду в сумі 100000,00 грн, з відповідача 2 - 26100,00 грн матеріальної шкоди та здійснити розподіл судових витрат.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач є власником автомобіля «Chevrolet», д.н.з. НОМЕР_1 . 10.08.2020 о 07 год. 33 хв. по провулку Делегатському 3 в м. Києві, ОСОБА_3 керуючи автомобілем «Fiat», д.н.з. НОМЕР_2 , був не уважний до дорожньої обстановки, для забезпечення безпеки руху заднім ходом не звернувся за допомогою до інших осіб, здійснив наїзд на припаркований автомобіль «Chevrolet», д.н.з. НОМЕР_1 , що призвело до пошкоджень транспортних засобів, та залишила місце ДТП, чим порушив вимоги п.п. 2.3 б, 10.9 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність ст.124, ст.122-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/33640/20 винним у вчиненні ДТП визнано ОСОБА_3 .

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Fiat», д.н.з. НОМЕР_2 , застрахована у Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», яке виплатило 13900,00 грн страхового відшкодування без урахування франшизи в сумі 2600,00 грн та коефіцієнта фізичного зносу.

Позивач зазначає, що відповідач 2 не здійснював проведення ремонтної калькуляції пошкоджень, автотоварознавчих досліджень.

Внаслідок ДТП позивачу заподіяно матеріальну шкоду в сумі 40000,00 грн, різниця між виплаченим страховим відшкодуванням та матеріальною шкодою складає 26100,00 грн, яка, на думку позивача, підлягає стягненню з відповідача 2.

Оскільки страхове відшкодування було зменшено на суму франшизи, а відповідач 1 в добровільному порядку франшизу не відшкодовує, вказані витрати мають бути стягнуті з відповідача 1.

Крім цього, діями відповідача 1 заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, внаслідок пошкодження майна, порушенні звичайного устрою життя. Моральну шкоду оцінює в 100000,00 грн.

Вказане стало підставою для звернення до суду.

У відзиві на позов представник відповідача 2 заперечує щодо задоволення, зазначає,що позивачу було здійснено виплату страхового відшкодування без проведення експертизи внаслідок досягнення згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування. 04.03.2021 р. позивач підписала відповідну заяву, в якій зазначила про відсутність претензій до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп».

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали за викладених у позовній заяві обставин, просили його задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлялась про день та час розгляду справи, представник відповідача 2 у відзиві на позов просив провести розгляд справи без його участі, причини неявки відповідача 1 суду не відомі.

Згідно положень ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні.

У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А. від 17.08.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Протокольною ухвалою суду від 01.02.2022 р. залучено заяву про збільшення розміру позовних вимог від 27.01.2022 р.

Протокольною ухвалою суду від 22.09.2022 р. відмовлено в залученні заяви про уточнення розміру позовних вимог від 06.07.2022 р.

Ухвалою суду від 22.09.2022 р. призначено у цивільній справі №761/28272/21 судову автотоварознавчу експертизу.

Протокольною ухвалою суду від 10.05.2023 р. відмовлено в залученні заяви про уточнення розміру позовних вимог від 30.03.2023 р.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно частини третьої статті 49 ЦПК України у справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: - подання іншого (ще одного) позову, чи - збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи - об`єднання позовних вимог, чи - зміну предмета або підстав позову.

При цьому при поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

При застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом.

З огляду на викладене, були відсутні підстави для прийняття заяви про уточнення розміру позовних вимог від 30.03.2023 р.

Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач є власником автомобіля «Chevrolet», д.н.з. НОМЕР_1 . (а.с. 20)

10.08.2020 о 07 год. 33 хв. по провулку Делегатському 3 в м. Києві, ОСОБА_3 керуючи автомобілем «Fiat», д.н.з. НОМЕР_2 , був не уважний до дорожньої обстановки, для забезпечення безпеки руху заднім ходом не звернувся за допомогою до інших осіб, здійснив наїзд на припаркований автомобіль «Chevrolet», д.н.з. НОМЕР_1 , що призвело до пошкоджень транспортних засобів, та залишила місце ДТП, чим порушив вимоги п.п. 2.3 б, 10.9 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність ст.124, ст.122-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 04.02.2021 з урахування постанови суду від 17.02.2021 р. про виправлення описки у справі № 761/33640/20 провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за ст.ст.122-4, 124 КУпАП закрито за закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення.

У відповідності з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно постанови суду вина ОСОБА_4 у вчиненні правопорушень, передбачених ст.ст. 122-4, 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, є доведеною.

Частиною 2 статті 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що, якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначені у частинах третій - п`ятій цієї статті.

З правового аналізу вказаної норми вбачається, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 07.02.2018 року у справі №910/18319/16 та від 18 лютого 2020 року у справі №916/2586/18.

Таким чином, вина ОСОБА_3 у вчинені дорожньо-транспортної пригоди є встановленою та не підлягає доведенню.

За змістом ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст.1166 ЦК України, шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно до ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Статтею 3 вказаного закону встановлено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-IV).

Страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування (пункт 9.1 статті 9 Закону № 1961-IV).

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно висновку експерта №28403/22-54 від 16.12.2022 р. вартість відновлювального ремонту автомобіля «Chevrolet», д.н.з. НОМЕР_1 , у ДТП станом на час проведення експертизи з урахування фізичного зносу автомобіля без врахування ПДВ складає 30495,47 грн, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Chevrolet», д.н.з. НОМЕР_1 , складає 30495,47 грн.

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Fiat», д.н.з. НОМЕР_2 , станом на час ДТП була застрахована у Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп».

За змістом пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Згідно заяви від 04.03.2021 р., за підписом ОСОБА_1 , по страхові справі 3328489 досягнуто згоду про розмір страхового відшкодування за пошкоджений в результаті ДТП транспортний засіб «Chevrolet», д.н.з. НОМЕР_1 , який складає 13900,00 грн. Зазначений розмір страхового відшкодування розраховано з урахуванням франшизи 2600,00 грн, застосування коефіцієнту фізичного зносу (за наявності) та іншиї вимог, що передбачені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». В заяві зазначено, що претензій до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» ОСОБА_1 немає та не буде мати. (а.с. 23)

Вказана заява в силу частини першої статті 202 ЦК України є правочином, тобто дією особи, спрямованої на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому, згідно з частиною першої статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Факт отримання вказаних коштів ОСОБА_1 не заперечувала.

Тобто, страховик заподіювача шкоди Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» та потерпіла особа- позивач визнали за взаємною домовленістю суму, яку має отримати потерпіла особа у зв`язку із пошкодженням майна, не керуючись при цьому актами оцінки майна.

Цивільне законодавство дозволяє сторонам самостійно узгоджувати розміри збитків (страхового відшкодування), що підлягають сплаті, таке право гарантовано пунктом 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV, позивач на власний розсуд розпорядився своїм правом, та вважав за можливе погодити, що 13900,00 грн. буде достатньою для нього як для суми виплати страхового відшкодування, а тому підстав для повторного вирішення цього питання та збільшення розміру відповідальності страховика суд не вбачає, оскільки це суперечило б принципу свободи договору та правової визначеності, оскільки страховик мав правомірні очікування, що сплата відповідних коштів на користь позивача, які були погоджені сторонами, вичерпає між останніми будь-які відносини з приводу даної дорожньо-транспортної пригоди, отже, очікував, що позивач не буде оспорювати відповідну суму в майбутньому.

Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 10 червня 2020 року по справі №333/2096/17, провадження №61-20343св18.

Судом враховано, що згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Відтак, відсутні підстави для стягнення з Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» різниці між матеріальною шкодою та виплаченим страховим відшкодуванням згідно заяви від 04.03.2021 р.

Щодо стягнення франшизи з відповідача.

Поняття «франшиза» міститься в статті 9 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 № 85/96-ВР, відповідно до якої франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

У ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 №1961-IV (далі Закон №1961-IV) зазначено, що розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування має бути компенсована страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки (п. 36.6 ст. 36 Закону №1961-IV).

Таким чином, в ідеальному значенні франшиза- це частина збитку, яка підлягає самостійному відшкодуванню (покриттю) страхувальником за свій рахунок при виникненні страхового випадку.

Судом встановлено, що розмір франшизи становить 2600,00 грн.

Станом на час розгляду справи відповідач 1 франшизу позивачу не відшкодував (доказів протилежного суду не надано), а тому вказані кошти обґрунтовано підлягають стягненню з відповідача 1.

Щодо вимог про стягнення з відповідача 1 моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, крім іншого, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови).

У даному випадку ДТП сталася із вини відповідача 1. Позивачем доведено причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою та діями з боку відповідача, які це спричинили. Безумовно, внаслідок ДТП, позивачу було завдано душевних страждань та переживань. Між тим, позивачем не в повній мірі обґрунтовано розмір моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Обґрунтовуючи свої вимоги в частині заподіяння моральної шкоди позивач посилалась на те що, у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, остання була позбавлена можливості вільно користуватися своїм транспортним засобом, крім того, добровільно відповідач шкоду не виплатив.

Так, згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»).

Суд, враховуючи обставини справи, виходячи з засад розумності та справедливості, вважає, що достатнім для відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу , є стягнення з відповідача 1 5000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. Судом враховано також поведінку відповідача 1, який залишив місце ДТП та не відшкодував позивачу франшизу.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що даний позов слід задовольнити частково, потрібно стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 фарншизу в сумі 2600,00 грн, моральну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі - 5000 грн. 00 коп

Згідно зі ст. 141 ЦПК України, з відповідача 1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 93,31 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог. (позивач просила стягнути з відповідача 1 - 102600,00 грн, фактично стягнуто 7600,00 грн, тобто 7,4%)

При цьому, витрати на експертизу в розмірі 5663,10 грн не підлягають стягненню з відповідача 1, з огляду на обраний позивачем спосіб захисту (зміст позовних вимог) та не врахування судом висновку експерта при розгляді справи по суті.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В той же час, ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому, за умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

При цьому, відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. ЦПК України не визначено конкретної форми документу, що надається до суду для підтвердження здійснення оплати витрат на оплату послуг адвоката.

Дані висновки узгоджуються з практикою Верховного Суду викладеною у постанові від 15.09.2021 р. у справі №440/4206/19.

На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано договір від 02.03.2021 р., за яким передбачено фіксований розмір гонорару - 10000,00 грн, квитанцію до прибуткового касового ордеру на суму 10000,00 грн.

Варто зазначити, що розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

Згідно ч.5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги відповідачем не подано.

В постанові Верховного Суду від 22.11.2019 р. у справі №910/906/18 зазначено, що суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Між тим, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч.3,4,5 ст.141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої увалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч.ч.3,4,5 ст.141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно сказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. ( правова позиція, викладена Верховним Судом у постанові від 11 листопада 201 року у справі № 873/137/21).

У постановах Верховного Суду від 7 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 8 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулось рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи складність справи та об"єм виконаних адвокатами робіт (наданих послуг), беручи до уваги те, що позовну заяву ОСОБА_1 - задоволено частково, суд вважає можливим стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі - 740,00 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В задоволенні іншої частини вимог заяви про стягнення коштів судових витрат на правничу допомогу потрібно відмовити.

Керуючись ст.ст. 22, 23, 1166, 1167, 1187 ЦК України, ст.ст. 3-5,12-13, 76-92, 95, 137, 141, 211, 223, 258-259, 268, 264-265, 272-273, 352, 354-355, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013, № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти франшизи в сумі - 2600 грн. 00 коп.; кошти моральної шкоди у розмірі - 5000 грн. 00 коп.; судовий збір в сумі - 93 грн. 31 коп. та витрати за надання правової допомоги в сумі - 740 грн. 00 коп., а всього в сумі - 8433 (вісім тисяч чотириста тридцять три) гривні 31 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 та Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» матеріальної та моральної шкоди, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквизити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер невідомий, адреса проживання АДРЕСА_1 .

Відповідачі: Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», , адреса: м.Київ, вул.Глибочицька, 44.

ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повне рішення виготовлено 11.05.2023 р.

Суддя: А.А.Осаулов