Справа № 129/1221/21
Провадження № 22-ц/801/820/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондар О. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2023 рокуСправа № 129/1221/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С. Г., Медвецький С. К.,

з участю секретаря судового засідання: Литвина С. С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Сільськогосподарський виробничий кооператив «Нива»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу № 129/1221/21 за апеляційною скаргою адвоката Катрича Павла Степановича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 27 грудня 2022 року, ухвалене у складі судді Бондар О. В., повний текст якого складено 06 січня 2023 року,

встановив:

Короткий зміст вимог

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Нива» (далі СВК «Нива») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання повернути кошти стягнуті на підставі наказу про розгляд доповідної записки та стягнення моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що з 02 лютого 2017 року він працював в СВК «Нива» на посаді сторожа.

Відповідно до наказу № 94 від 30 березня 2021 року його було звільнено на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України.

Указує, що він добросовісно та сумлінно виконував свою роботу, не мав дисциплінарних стягнень, безпосередньо не обслуговував грошові, товарні або культурні цінності, а також не вчиняв ніяких протиправних дій, які б давали підстави для втрати до нього довіри з боку власника або уповноваженого ним органу.

Відповідач до звільнення не пояснив в чому полягають його винні дії, які дають підстави для втрати до нього довіри, не встановив факт їх вчинення, не вимагав від нього пояснень з приводу порушення ним своїх трудових обов`язків.

Вважає, що його звільнення з посади сторожа є незаконним та безпідставним, оскільки він не відноситься до тієї категорії працівників, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні або культурні цінності.

Крім того, відповідно до наказу № 93 від 24 березня 2021 року з нього було стягнуто заподіяні відповідачу збитки згідно статті 130 КЗпП України.

Однак, відповідачем не встановлено, якими саме його винними діями або бездіяльністю спричинена шкода підприємству та чи є підстави для зменшення розміру її покриття залежно від майнового стану працівника. В указаному наказі не зазначено, які трудові обов`язки були ним порушені під час виконання яких відповідачу була нанесена шкода.

Наказ №93 від 24 березня 2021 року та накладна внутрішньогосподарського призначення №35 від 24 березня 2021 року не містять даних бухгалтерського обліку щодо наявності у підприємства бичка вагою 230 кг, перебування його на обліку, а також документів підтверджуючих звичайну вартість живої ваги бичка за якою його оцінили та продали.

Належно оформлені документи про купівлю-продаж бичка згідно наказу №93 у відповідача відсутні.

Указує, що наказ № 93 від 24 березня 2021 року є незаконним та підлягає скасуванню.

Із урахуванням наведеного та збільшених позовних вимог, ОСОБА_1 просив:

-визнати незаконним та скасувати наказ № 94 від 30 березня 2021 року про звільнення з роботи; поновити його на посаді сторожа СВК «Нива» та стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу;

-визнати незаконним та скасувати наказ № 93 від 24 березня 2021 року, зобов`язати відповідача повернути йому 3 723 грн, стягнутих на підставі наказу № 93 від 24 березня 2021 року;

-стягнути з СВК «Нива» моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 27 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач допустив дії, які дали роботодавцеві підстави для втрати до нього довіри, а тому був звільнений за пунктом 2 статті 41 КЗпП України. При цьому, розірвання трудового договору на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України (підстави втрати довіри) не передбачає обов`язкового настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника.

Відтак відповідачем не було допущено незаконного звільнення ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для його поновлення на роботі, стягнення з відповідача середнього заробітку за вимушений прогул та моральної шкоди.

Зважаючи на те, що внаслідок винних дій позивача пов`язаних з порушення покладених на нього посадовою інструкцією трудових обов`язків та на підставі укладеного між сторонами договору про повну матеріальну відповідальність, СВК «Нива» завдано матеріального збитку, роботодавцем правомірно стягнуто із позивача завдані збитки відповідно до статті 130 КЗпП України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У березні 2023 року адвокат Катрич П. С. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 17 березня 2023 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Оніщук В. В., судді: Копаничук С. Г., Медвецький С. К.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 21 березня 2023 року поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду та залишено апеляційну скаргу без руху з підстав несплати судового збору.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10 квітня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18 квітня 2023 року справу призначено до апеляційного розгляду на 04 травня 2023 року з повідомленням сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач змінив підстави звільнення в односторонньому порядку, що не відповідає вимогам закону.

Позивач працюючи на посаді сторожа не обслуговував грошові, товарні або культурні цінності, під звіт та на зберігання їх не приймав, в тому числі і не приймав під охорону травмованого бичка та іншу ВРХ, інвентаризацію переданого під охорону майна позивач не здійснював. Виконувана позивачем робота не носила відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом та зберіганням цінностей.

Залишення позивачем місця своєї роботи не підтверджується належними та допустимими доказами. Суд першої інстанції указану обставину не встановлював та не перевіряв.

Указує, що підстави звільнення зазначені в пункті 2 частини першої статті 41 КЗпП України не відповідають підставам звільнення зазначеним в наказі № 94 від 30 березня 2021 року.

Зазначає, що в договорі про повну матеріальну відповідальність від 20 січня 2020 року та в посадовій інструкції сторожа № 6 від 15 жовтня 2016 року указано, що позивач несе відповідальність лише за втрату, пошкодження та нестачу товарно-матеріальних цінностей, які були надані йому під звіт та збереження або для інших цілей; сторож зобов`язаний забезпечувати охорону товарно-матеріальних цінностей, прийнятих під охорону від розкрадання. Однак, відповідач бичка за № 0897 позивачу під звіт, для збереження, охорони та для інших цілей, не передавав, а позивач його не приймав, тому останній не може нести відповідальність за його втрату чи пошкодження.

Крім того, позивача з посадовою інструкцією № 6 від 15 жовтня 2016 року не ознайомлювали, оскільки вона не містить його підпису, відтак в останнього відсутній обов`язок щодо її виконання.

Накладна внутрішньогосподарського призначення № 35 від 24 березня 2021 року не містить даних бухгалтерського обліку щодо наявності у підприємства бичка 230 кг, перебування його на обліку, забою згідно Порядку № 642, вартості, назви підприємства на яке було здано бичка, уповноваженої особи підприємства, яка його прийняла, а також відомостей щодо звичайної вартості живої ваги бичка за якою його оцінили та продали.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

В судовому засіданні представник відповідача заперечила щодо задоволення апеляційної скарги, а також надала відповідні пояснення.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив, а тому колегія суддів вважає можливим провести розгляду справи у його відсутність.

03 травня 2023 року представник позивача адвокат Катрич П. С. надіслав клопотання про відкладення розгляду справи, мотивуючи його тим, що він призваний в Збройні сили України для проходження військової служби, а інший представник у позивача відсутній.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Слід звернути увагу на те, що частиною першою статті 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

При цьому частиною другою цієї статті визначено, що учасники справи зобов`язані, зокрема, виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу та виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

У справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» від 7 липня 1989 року ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд щодо відкладення розгляду справ за заявами учасників наголошував на тому, що суд, що розглядає справу, наділений дискреційними повноваженнями з цього процесуального питання. При цьому, судова дискреція щодо оцінки обставин, які не дають можливості особі прийняти участь у судовому засіданні, на предмет їх поважності чи неповажності для цілей відкладення судового розгляду не має абсолютних меж. Суд має враховувати конкретну ситуацію та обґрунтування особи, яка просить суд відкласти судовий розгляд, відповідне обґрунтування не має бути абстрактним, а обставини, наведені у ньому, повинні бути підтверджені належною доказовою базою.

Для цілей дотримання принципу верховенства права суд повинен обирати такий варіант вирішення клопотання про відкладення судового засідання, який є максимально доцільним та справедливим у відповідній ситуації, а обраний ним процесуальний наслідок розгляду відповідного клопотання, як результат реалізації наданих йому дискреційних повноважень, завжди вимагає мотивації зробленого вибору.

Ураховуючи те, що позивач взагалі не зазначив причин своєї особистої неявки в судове засідання, не був позбавлений можливості обрати іншого представника, а Цивільний процесуальний кодекс України містить в собі чіткі строки для вчинення учасниками справи процесуальних дій, а також строки для розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

З 02 лютого 2017 року ОСОБА_1 працював в СВК «Нива» на посаді сторожа.

Із доповідної записки керівника ферми Козовіти П. П. від 24 березня 2023 року слідує, що під час чергування ОСОБА_1 одна тварина зазнала фізичних ушкоджень.

29 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до голови СВК «Нива» з заявою про звільнення його з роботи за згодою сторін.

Наказом № 93 від 24 березня 2021 року із ОСОБА_2 утримано 3 723 грн в рахунок спричинених матеріальних збитків.

Наказом № 94 від 30 березня 2021 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за невиконання обов`язків згідно договору про повну матеріальну відповідальність на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України. Підстава: заява ОСОБА_1 від 29 березня 2021 року, доповідна записка завідувача ферми ОСОБА_3 від 24 березня 2021 року.

Із довідки про заробітну плату та інші прибутки за 2020-2021 роки слідує, що ОСОБА_1 за період з квітня 2020 року по лютий 2021 року нарахована заробітна плата у розмірі 79 426 грн.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

У відповідності до положень статей 21 та 139 КЗпП України, працівник зобов`язаний виконувати роботу, визначену трудовим договором, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України дозволяє зробити висновок, що розірвання трудового договору на підставі цієї норми права можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Разом з тим, ця норма не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника. Звільнення з підстави втрати довіри може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіри (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-104цс14, від 23 грудня 2015 у справі № 6-1093цс15, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-100цс16.

У контексті вказаної вище норми закону матеріальними цінностями є цінності, що прийняті на зберігання, зберігаються на складі, відпускаються зі складу, з торгового залу, іншого сховища.

Безпосереднім обслуговуванням грошових і товарних цінностей є їх прийняття, зберігання, транспортування, розподіл тощо. Ключові слова, що відображають розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, - це «прийняття» і «зберігання». Особи, які безпосередньо їх обслуговують, це переважно особи, які займаються прийманням, зберіганням, транспортуванням і розподілом матеріальних цінностей, наприклад, продавці, касири, завідувачі базами тощо. Під термінами «зберігання», «обслуговування» і «розподіл цінностей» слід розуміти широке коло операцій по експедиції чи по відпусканню цінностей, іноді зовсім не пов`язаних з безпосереднім їх обслуговуванням. За загальними правилом такі працівники в разі нестачі матеріальних цінностей несуть повну матеріальну відповідальність на підставі письмових договорів чи спеціальних законів. Для вирішення питання про те, чи відноситься працівник до осіб, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні чи культурні цінності, необхідно докладно ознайомитися з колом його обов`язків, що визначаються відповідними посадовими інструкціями та положеннями. В кожному конкретному випадку необхідно з`ясувати, чи становить виконання операцій, що пов`язані з обслуговуванням цінностей, основний зміст їх трудових обов`язків, чи носить виконання ними вказаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Обов`язок з обслуговування цінностей може бути передбачений тарифно-кваліфікаційними довідниками, посадовими інструкціями та іншими нормативними актами.

З врахуванням викладеного, можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, це особи, які одержують їх під звіт.

Особи, які здійснюють функції обліку, охорони або управлінські функції щодо розпорядження майном та коштами підприємства, не відносяться до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові чи товарні цінності, і такі особи не можуть бути суб`єктами звільнення за пунктом 2 статті 41 КЗпП України.

Зазначені висновки щодо застосування статті 41 КЗпП України викладені Верховним Судом України в постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-104цс14 та в постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 555/1509/18.

Згідно зі статтею 1351 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Попри цю законодавчу норму чинною наразі є постанова Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріату Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24, якою затверджено Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва (далі - Перелік).

Посада сторожа, яку займав позивач ОСОБА_1 , перебуваючи у трудових відносинах з СВК «Нива», відсутня у вказаному Переліку.

Оскільки звільнення за частиною другою статті 41 КЗпП України допускається лише щодо працівника, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності і вчинив винні дії, що дають підстави для втрати довіри до нього з боку роботодавця, то встановленню підлягають обставини чи належав позивач до працівників, які безпосередньо обслуговують такі цінності, та чи давали вчинені ним дії підстави для втрати до нього довіри.

Підставою для звільнення можуть вважатися не будь-які проступки зазначених працівників, а тільки умисне або необережне вчинення ним дій, що можуть викликати втрату довіри до них, як до осіб, яким можна ввірити матеріальні цінності. Такими діями можуть бути порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями, недбалість у їх зберіганні, зловживання щодо них тощо. Тобто йдеться про винні дії, вчинені при виконанні працівником функціональних обов`язків. Отже, в разі встановлення нестачі матеріальних цінностей підставою для звільнення з роботи на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України може бути не саме факт нестачі, а ті винні дії працівника, які до неї призвели.

Матеріалами справи встановлено, що позивач з 02 лютого 2017 року працював в СВК «Нива» на посаді сторожа.

Згідно посадової інструкції № 6 сторожа затвердженої головою СВК «Нива», сторож зобов`язаний, зокрема: пункт 2.1 здійснювати охоронні функції на території затвердженій головою підприємства; пункт 2.2 забезпечувати охорону товарно-матеріальних цінностей, прийнятих під охорону, від розкрадання; пункт 2.9 стежити за станом розміщеного поголів`я та їхнім фізіологічним станом.

Указана посадова інструкція не містить підпису позивача про ознайомлення з нею.

З договору про повну матеріальну відповідальність працівників від 20 січня 2020 року укладеним між СВК «Нива» та ОСОБА_1 слідує, що останній прийняв на себе повну матеріальну відповідальність, як за всі передані йому в установленому порядку СВК «Нива» під звіт товарно-матеріальні цінності та кошти згідно інвентаризаційними описами на день підписання цього договору, так і за всі ті, що будуть надходити йому під звіт протягом всього терміну дії договору.

Доказів які б свідчили про отримання позивачем товарно-матеріальних цінностей під звіт матеріали справи не містять, а стороною відповідача до суду не подано.

Згідно зі статтею 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має це усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків.

За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналіз норм трудового права дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю, на що неодноразово звертав увагу Верховний Суд, зокрема в постанові від 29 січня 2020 року в справі № 759/1122/19.

Відповідно до статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII, тягар доказування наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Ураховуючи викладене та встановивши, що до посадових обов`язків позивача ОСОБА_1 , який працював у відповідача на посаді сторожа, не входило безпосереднє обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей, останній не був ознайомлений у встановленому законом порядку з посадовою інструкцією, про, що свідчить відсутність у ній його підпису, а також те, що вказана посада відсутня в переліку посад, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпустки), перевезення або застосування в процесі виробництва, крім того, відсутні докази отримання позивачем товарно-матеріальних цінностей під звіт, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про законність звільнення позивача з роботи на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України.

Згідно з частиною першою статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами.

За наявності зазначених підстав та умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Відповідно до частини другої статті 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала.

Вина працівника це його ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності, та її наслідків виражене у формі умислу або необережності.

Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 1351 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

У пунктах 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що у відповідності зі статтею 130 КЗпП України відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації. Виходячи з вимог статті 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 1353, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

В трудовому праві діє презумпція невинуватості працівника і на роботодавцеві лежить тягар доводити провину працівника та розмір заподіяної шкоди, тому, обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника за шкоду, передбачену статтею 130 КЗпП України, покладається на власника або уповноважений ним орган (стаття 138 КЗпП України).

Так, з доповідної записки керівника ферми Козовіти П. П. від 24 березня 2023 року слідує, що під час чергування ОСОБА_1 одна тварина зазнала фізичних ушкоджень.

Відповідач стверджував, що саме діями позивача, внаслідок неналежного виконання останнім своїх посадових обов`язків, СВК «Нива» спричинено матеріальну шкоду шляхом ушкодження ввірених йому матеріальних цінностей (ВРХ, зокрема, бичка № 0897).

Колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача про те, що саме діями сторожа ОСОБА_1 було заподіяно майнову шкоду СВК «Нива», оскільки які саме винні, протиправні дії вчинив позивач, що призвели до заподіяння шкоди, як обов`язкової умови покладення на працівника матеріальної відповідальності, відповідачем не доведено.

Матеріали справи не містять доказів отримання позивачем товарно-матеріальних цінностей під звіт, зокрема, бичка № 0897.

Сама по собі доповідна записка керівника ферми ОСОБА_3 від 24 березня 2023 року про те, що під час чергування ОСОБА_1 тварина зазнала ушкоджень, не є беззаперечним доказом вини останнього у заподіянні шкоди та не доводить причинно-наслідкового зв`язку між діями позивача та заподіяною шкодою.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про законність наказу № 93 від 24 березня 2021 року про розгляд доповідної записки від керівника ферми Козовіти П. П. від 24 березня 2021 року та стягнення з позивача 3 723 грн, адже матеріалами справи не доведена наявність усіх взаємодоповнюючих підстав, які необхідні для притягнення працівника до відповідальності. Матеріали справи не містять доказів порушення трудових обов`язків позивачем; не доведено, у чому саме полягають винні дії позивача, а отже, правових підстав для утримання коштів із заробітної плати працівника немає.

Частиною другою статті 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Правилами статті 235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках, зокрема звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша).

Отже вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

У даному випадку період вимушеного прогулу позивача складає період часу з 30 березня 2021 року по 04 травня 2023 року (з дня звільнення особи по день ухвалення судом апеляційної інстанції постанови про поновлення позивача на роботі), при цьому суд звертає увагу на те, що трудовий спір розглядався більше одного року не з вини позивача.

Процедура обчислення середньої заробітної плати працівника визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (зі змінами) (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, які передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з пунктом 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до довідки про доходи, ОСОБА_1 за останні два місяці роботи (січень-лютий) нарахована заробітна плата у розмірі 11 450 грн (6460 грн + 4990 грн).

Отже, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 293,59 грн (з розрахунку нарахована заробітна плата за два останні місяці 11 450 грн / 39 кількість робочих днів за січень-лютий 2021 року).

Кількість робочих днів у період з 30 березня 2021 року по 04 травня 2023 року з урахуванням роз`яснень Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства від 12 серпня 2020 року № 3501-06/219 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік», Міністерства економіки України від 12 серпня 2021 року № 47-03/520 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2022 рік» та норм тривалості робочого часу за 2023 рік з урахуванням воєнного стану, становить: в квітні 2021 року 22, в травні 2021 року 18, в червні 2021 року 20, в липні 2021 року 22, в серпні 2021 року 21, в вересні 2021 року 22, в жовтні 2021 року 20, в листопаді 2021 року 22, в грудні 2021 року 22, в січні 2022 року 19, в лютому 2022 року 20, в березні 2022 року 22, в квітні 2022 року 21, в травні 2022 року 22, в червні 2022 року 22, в липні 2022 року 21, в серпні 2022 року 23, в вересні 2022 року 22, в жовтні 2021 року 21, в листопаді 2022 року 22, в грудні 2022 року 21, в січні 2023 року 22, в лютому 2023 року 20, в березні 2023 року 23, в квітні 2023 року 20, в травні 2023 року 4, всього 535 робочих дні.

Таким чином, розмір середнього заробітку з час вимушеного прогулу, який підлягає виплаті, складає 157 070,65 грн (293,59 грн х 535 робочих днів).

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 157 070,65 грн без утримання податку й інших обов`язкових платежів.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 20 000 грн, то слід зазначити, що згідно частиною першою статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Верховний Суд в постанові від 19 грудня 2018 року в справі № 640/14909/16ц зазначив, що підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

В судовому засіданні встановлено порушення прав позивача при його звільненні, останньому завдано моральну шкоду. Таке порушення звичайно призвело до душевних страждань, особа втратила роботу, що змусило прикладати додаткові зусилля для відновлення своїх порушених прав, тому суд дійшов висновку, що вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню. Разом з тим, визначаючись щодо розміру відшкодування моральної шкоди, апеляційним судом враховується характер порушення прав, ступінь та істотність вимушених змін у житті та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, тому з врахування принципу розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди відповідачем, із врахуванням розміру, заявленого позивачем, повинен бути встановлений судом у розмірі 2 000 грн.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції

Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог статті 376 ЦПК України є підставами для його скасування з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За змістом указаних норм права, у разі часткового задоволення позову усі судові витрати покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково та ухвалене нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, то з відповідача слід стягнути судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що заявлений спір є спором про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, скасування наказу, повернення стягнутих коштів та відшкодування моральної шкоди, тобто заявлені вимоги як немайнового, так і майнового характеру, беручи до уваги, часткове задоволення позовних вимог (90%), а також те, що позивач звільнений від сплати судового збору за частину позовних вимог, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави 7 245,71 грн судового збору за подання позовної заяви та 5 080,07 грн судового збору за подання апеляційної скарги, а також на користь позивача 5 516,10 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Катрича Павла Степановича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 27 грудня 2022 року скасувати й ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Нива» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання повернути кошти стягнуті на підставі наказу про розгляд доповідної записки та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ голови Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Нива» № 94 від 30 березня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи.

Поновити ОСОБА_1 на посаді сторожа Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Нива» з 31 березня 2021 року.

Стягнути з Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Нива» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 157 070,65 грн без вирахування податків й інших обов`язкових платежів, а також 2000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Визнати незаконним та скасувати наказ голови Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Нива» № 93 від 24 березня 2021 року про розгляд доповідної записки від керівника ферми Козовіти П. П. від 24 березня 2021 року.

Зобов`язати Сільськогосподарський виробничий кооператив «Нива» повернути ОСОБА_1 3 723 грн, стягнутих на підставі наказу № 93 від 24 березня 2021 року про розгляд доповідної записки від керівника ферми Козовіти П. П.

Стягнути з Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Нива» на користь держави 7 245,71 грн судового збору за подання позовної заяви та 5 080,07 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Нива» на користь ОСОБА_1 5 516,10 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 09 травня 2023 року.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач Сільськогосподарський виробничий кооператив «Нива», , Вінницька область, Гайсинський район, с. Гранів, вул. Грановського, буд. 9.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді: С. Г. Копаничук

С. К. Медвецький