05.05.2023 Провадження по справі № 2/940/154/23
Справа № 940/165/23
РІШЕННЯ

Іменем України

05 травня 2023 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді: Косович Т.П.

при секретарі: Козуб І.С.

з участю адвоката: Завальнюка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тетіївської міської ради про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом,

встановив:

20.02.2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить в порядку спадкування за заповітом визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 2,3600 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:002:0014, що залишилися після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказує, що він є спадкоємцем за заповітом від 04.07.2013 року, однак нотаріусом у видачі йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом було відмовлено, так як він пропустив строк для прийняття спадщини та не надав оригінал свідоцтва про смерть спадкодавця. Позивач зазначає, що він не може реалізувати своє право на спадщину, оскільки ОСОБА_2 в 2013 році виїхав на постійне місце проживання до російської федерації, де і помер, в зв`язку з чим він не був обізнаний про час його смерті та відповідно не може отримати оригінал свідоцтва про його смерть, яке навіть при отриманні не буде мати в Україні юридичної сили в зв`язку зповномасштабним військовим вторгненням російської федерації на територію України та забороною виконання на території України будь яких договорів, стороною яких є громадяни росії (позовна заява а.с. 1-2).

07.03.2023 року представником відповідача до суду надано відзив на позов, в якому останній позовних вимог не визнає та просить суд в їх задоволенні відмовити, посилаючись на те, що відповідно до положень ЗУ «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України, в зв`язку з чим у позивача відсутні перешкоди для оформлення спадщини в нотаріальному порядку (а.с. 32-33).

Крім того, 01.05.2023 року представником відповідача надано пояснення по суті позову, в якому останній зазначає, що у позивача не було поважних причин для пропуску строку для прийняття спадщини, так як відсутність у спадкоємця свідоцтва про смерть не може бути безумовною підставою для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини (правова позиція Верховного Суду у постанові від 24.09.2020 року у справі № 310/2327/18, провадження № 61-5173св19) (а.с. 55-58).

05.05.2023 року представником позивача надано додаткові пояснення по суті позову, в яких останній, посилаючись на постанову Верховного Суду від 01.03.2023 року у справі № 522/21238/19, вважає відсутність свідоцтва про смерть поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини (а.с. 64-65).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Завальнюк В.В. позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що в зв`язку зповномасштабним військовим вторгненням російської федерації на територію України позивач, навіть якби мав би оригінал свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , не зможе в нотаріальному порядку оформити свої спадкові права за заповітом від 04.07.2013 року на земельну ділянку площею 2,3600 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:002:0014, оскільки відповідно до постанови КМУ № 187 від 03.03.2022 року дане свідоцтво не буде мати в Україні юридичної сили.

Представник відповідача Тетіївської міської ради Гричанюк О.І. позовних вимог не визнав, посилаючись на те, що позивачем до матеріалів справи не додано доказів відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 , а саме доказів самої смерті спадкодавця.

Свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що з дитинства дружила з донькою померлого ОСОБА_2 ОСОБА_4 та знає, що останній мав земельну ділянку, яку здавав в оренду. Після його смерті ОСОБА_4 їй свідоцтва про смерть батька не пересилала.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що останні 2 роки в Україні вона доглядала за ОСОБА_2 , а в 2013 році донька забрала його проживати в росію. Про смерть ОСОБА_2 вона дізналася приблизно рік назад, свідоцтва про смерть батька ОСОБА_4 їй не пересилала.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з такого.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 06.06.2014 року відділом РАЦС Темрюкського району управління РАЦС Краснодарського краю російської федерації (а.с. 23).

Після його смерті залишилось спадкове майно, а саме земельна ділянка площею 2,3600 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:002:0014 (копія державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 048634 від 17.03.2004 року а.с. 8).

На випадок своєї смерті ОСОБА_2 04.07.2013 року склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Тетіївської державної нотаріальної контори Мельничук М.В., в якому вищевказану земельну ділянку заповів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 6).

З метою оформлення своїх спадкових прав позивач ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса Тетіївської державної нотаріальної контори, де йому було надано роз`яснення за № 200/01-30 від 22.02.2023 року про те, що він для отримання спадщини на земельну ділянку площею 2,3600 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:002:0014, що залишилися після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , пропустив передбачений ст. 1269 ЦК України шестимісячний строк для прийняття спадщини, а тому вважається таким, що не прийняв її. Крім того, нотаріус зазначила, що для отримання спадщини у спадкоємця відсутній оригінал свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , так як останній помер в російській федерації (копія роз`яснення а.с. 22).

Відповідно до ч.1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.ст. 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за законом або заповітом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна (частина перша, друга статті 1221 ЦК України).

Згідно ст.ст. 17, 18 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» смерть підлягає державній реєстрації в органах реєстрації актів цивільного стану за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Про факт державної реєстрації акта цивільного стану органами державної реєстрації актів цивільного стану видається відповідне свідоцтво.

Таким чином, офіційним документом, який підтверджує смерть особи, є свідоцтво про її смерть, в якому зазначаються, зокрема, час та місце смерті особи.

У статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою, другою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (частина перша статті 1296 ЦК України).

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (частина перша статті 1297 ЦК України).

Іноземний елемент у спадкуванні може виражатися в одній з таких трьох ознак: 1) спадкодавець або спадкоємець є громадянином України, який проживає за межами України, є іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; 2) спадщина знаходиться на території іноземної держави; 3) юридичний факт, який створює, змінює чи припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави (наприклад, смерть спадкодавця на території іншої держави чи народження дитини, спадкові права якої захищалися до її народження в іншій державі, тощо).

За наявності хоча б однієї із вказаних ознак, до відносин спадкування будуть застосовуватися положення Закону України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до статті 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України.

Таким чином, у випадку, коли спадкодавець на час смерті проживав за межами України, і до складу спадщини входять права на нерухоме майно, яке знаходиться на території України, прийняття спадщини відбувається у спосіб звернення спадкоємця з відповідною заявою до компетентного органу, уповноваженого на вчинення нотаріальних дій, за місцем знаходження нерухомого майна, тобто, в Україні. Якщо спадкоємець не подав у визначений законом строк нотаріусу за місцем знаходження нерухомого майна заяву про прийняття спадщини, він не може вважатись таким, що прийняв спадщину (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 13.03.2023 року у справі № 398/1796/20, провадження № 61-432сво22).

Крім норм Закону України «Про міжнародне приватне право», спадкування з іноземним елементом регулюється нормами міжнародних договорів.

Таким міжнародним договором є Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписана від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікована Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протокол 1997 року до Конвенції, вчинений від імені України 28 березня 1997 року.

Зокрема, частина перша статті 13 Конвенції 1993 року передбачає, що документи, які на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення.

Договірною стороною Конвенції 1993 року та Протоколу 1997 року, в тому числі, є і російська федерація.

Проте, у зв`язку з повномасштабним військовим вторгненням російської федерації на територію України, Верховною Радою України 1 грудня 2022 року було прийнято Закон «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року». 20 грудня його підписав ОСОБА_6 та 23 грудня 2002 року він набрав законної сили.

Даний закон передбачає зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР, у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь, а також вихід з них.

За інформацією Міністерства закордонних справ України дію Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах 1993 року та Протоколу до неї у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь зупинено з 27.12.2022 року (з дати повідомлення Виконавчого комітету СНД як депозитарія).

Відповідно до статті 25 Закону України «Про міжнародні договори України», зупинення дії міжнародного договору України за умов, якщо договір не передбачає іншого чи за відсутності іншої домовленості з іншими його сторонами, звільняє Україну від зобов`язання виконувати його протягом періоду зупинення дії договору з тими його сторонами, з якими зупинено дію договору, і не впливає стосовно іншого на встановлені договором правові відносини України з іншими його сторонами.

Стаття 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачає, що документи, видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Відповідно до статті 3 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року, єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації.

Таким чином, з дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року, яка залишається чинною у відносинах України з росією і білоруссю.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, позивач в якості доказу смерті спадкодавця ОСОБА_2 надав суду фотокопію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 06.06.2014 року відділом РАЦС Темрюкського району управління РАЦС Краснодарського краю російської федерації, яке не засвідчене апостилем компетентного органу держави, в якій документ був складений (російської федерації) у відповідності до ст. 4 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року, а отже даний доказ суд не може прийняти як належний та допустимий доказ смерті спадкодавця ОСОБА_2 та відповідно відкриття спадщини після його смерті.

За таких обставин, оцінивши надані докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем позовних вимог належними та допустимими доказами у справі, а тому в задоволенні позову відмовляє.

Керуючись ст.ст. 81, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Тетіївської міської ради про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення: 11 травня 2023 року.

Суддя: Т.П.Косович