Номер провадження: 22-ц/813/3670/23
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Сінько А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 липня 2022 року

ц справі про стягнення компенсації вартості спільного сумісного майна подружжя

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

треті особи: Приватне підприємство "Прогрес-ріелт", приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Наталія Артемівна,

ВСТАНОВИВ:

01 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом, який мотивовано тим, що з 03 листопада 1991 року з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який 30 квітня 2013 року розірвано відділом ДРАЦС у Київському районі реєстраційною службою міського управління юстиції, актовий запис №92.

За час перебування у шлюбі, згідно договору №ЛВ/Р-2-22 про інвестування нерухомості від 31 березня 2006 року, сторони придбали майнові права на житлову квартиру номер АДРЕСА_1

( АДРЕСА_2 ), 3 поверх секції АДРЕСА_4 , розрахунковою площею 52,54 кв.м., за інвестування у вказаний об`єкт, сторонами сплачено 185667 гривень.

Після розлучення, з метою отримання збільшеного доходу від вкладених інвестицій, сторони вирішили продати майнові права за ринковою вартістю, а кошти поділити порівну.

Оскільки стосунки між сторонами були напруженими, ще з часу перебування у шлюбі, з метою запобігання їх ускладнень під час зустрічей, позивачці було запропоновано надати колишньому чоловіку дозвіл на продаж майнових прав, а останній у свою чергу пообіцяв самостійно знайти потенційних покупців, а кошти від продажу розділити по 1/2 кожному. При цьому, у позивачки були відсутні сумніви з приводу того, що відповідач поверне їй кошти, оскільки вони прожили разом у шлюбі понад 20 років.

08 вересня 2016 року позивачка у присутності нотаріуса надала відповідачу письмову згоду на продаж майнових прав. При цьому зазначає, що перед підписанням заяви, відповідач роз`яснив їй, що текст заяви типовий у всіх нотаріусів й вказав, що вона нічим не ризикує, та як в абз. 2 згоди передбачено застереження, що його дії при продажу майнових прав повинні відповідати сумісним інтересам та спільному волевиявленню.

Після підписання заяви (згоди) на продаж майнових прав і на момент подачі цього позову, відповідач не розрахувався з позивачкою, мотивуючи це різними обставинами. Водночас позивачка зазначає, що їй не відомо скільки коштів відповідач отримав за відчуження майна, про сам факт продажу квартири, їй стало відомо лише у 2020 році.

Посилаючись на вказані вище обставина, позивачка зазначає, що відповідач здійснив відчуження майнових прав, та не здійснив з нею розрахунків, а тому вважає, що у такий спосіб, відповідач розпорядився спільним сумісним майном поза її волею, що свідчить про наявність у неї права на отримання компенсації за належну їй частину у праві на майно.

На підставі викладеного просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини відчуженого відповідачем сумісного майна.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 липня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, зокрема, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 липня 2022 року, а також ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2022 року, задовольнити її клопотання про витребування доказів від 16 серпня 2022 року і ухвалити нове судове рішення на її користь.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що під час розгляду справи, судом допущено порушенням норм процесуального права, що на думку скаржниці виразилося у тому, що судом безпідставно відмовлено у задоволенні її клопотання про витребування доказів від ТОВ "Ремстрой-Україна", а тому вважає, що ухвала суду від 22 червня 2022 року не відповідає засадам законності, оскільки суд дійшов помилкового висновку про те, що нею не надано доказів на підтвердження вжиття заходів для отримання доказів у справі, оскільки нею долучено документальні відомості на підтвердження неможливості отримання доказів самостійно. Окрім того, висновок суду про те, що вона мала подати клопотання про поновлення процесуального строку на вчинення певної процесуальної дії, вважає необґрунтованими. Тому вважає, що у суду були відсутні правові підставі для закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду; скаржниця вважає висновки суду про те, що нею не надано доказів на підтвердження факту продажу відповідачем майнових прав чи власне самого об`єкту нерухомості, є передчасними, оскільки вона не могла самостійно витребувати ці докази, оскільки не була стороною договорів купівлі-продажу майнових прав; також вказує, що висновки суду зроблені за неповного з`ясування усіх обставин справи, оскільки судом не прийнято до уваги ту обставину, що її нотаріальна згода на продаж майнових прав відповідачем передбачала застереження, а саме "дії відповідача при продажу майнових прав повинні відповідати сумісним інтересам та спільному волевиявленню"; водночас зазначає, що її волевиявлення було саме таким, щоб частку від продажу майнових прав колишнім чоловіком майнових прав подружжя поділити порівну; скаржниця вважає, що нею надано суду докази на підтвердження тієї обставини, що між сторонами було досягнуто домовленості щодо поділу коштів після продажу квартири, однак вона не встигла надати суду для огляду телефон для співставлення роздрукованих листів, так як справу судом вирішено фактично за одне судове засідання.

10 листопада 2022 року через систему "Електронний суд" представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Земляков О.А. подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Водночас зазначає, що у разі, якщо суд дійде висновку про задоволення апеляційної скарги, просить застосувати позовну давність, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову. Здійснити розподіл судових витрат у суді апеляційної інстанції.

На спростування доводів скаржниці про те, що вона лише 25 січня 2022 року дізналася, що відповідачем переоформлені майнові права на квартиру, звертає увагу, що напередодні, а саме 08 вересня 2016 року позивачка надала свою згоду у письмовій формі, яка посвідчена нотаріально, на відступлення майнових прав на квартиру, тоді як наступного дня, тобто 09 вересня 2016 року укладено договір про відступлення своїх прав на майно іншій фізичній особі.

Доводи скаржниці про те, що відповідач взагалі не компенсував їй частку в спільних майнових правах на квартиру вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються змістом заяви самої позивачки від 08 вересня 2016 року, у якій вона повідомила, що не має будь-яких претензій майнового та немайнового характеру до відповідача.

З приводу аргументів скаржниці щодо незаконності ухвали суду від 21 червня 2022 року, зазначає, що це судове рішення відповідає вимогам процесуального закону, оскільки усупереч ст. 83,84 ЦПК України, клопотання про витребування доказів позивачкою було подано поза межами процесуального строку.

Клопотання позивачки щодо необхідності витребування доказів з метою з`ясування інформації про реальну ціну продажу майнових прав на квартиру, вважає безпідставним, оскільки заявницею не наведено аргументів про те, як ці докази можуть вплинути на предмет доказування у цій справі.

Також представник відповідача зазначає, що наявні підстави для застосування строків позовної давності, оскільки про факт продажу майнових прав на квартиру позивачці було відомо ще 08 вересня 2016 року.

Представники третіх осіб до судового засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Отже, апеляційний суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 за доводами апеляційної скарги, пояснення представника відповідача адвоката - Землякова О.А., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивачки, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлені і підтверджуються матеріалами справи такі факти та обставини справи.

03 листопада 1991 року по 30 квітня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

31 березня 2016 року між Приватним підприємством "Прогрес-Ріелт" та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір № ЛВ/Р-2-22 про інвестування.

Так, зі змісту цього правочину убачається, що він укладений відповідно до Закону України "Про інвестиційну діяльність" з метою отримання інвестором прав на житло та отримання доходів підприємством (п.1.1).

За своїм правовим змістом Договір є договором купівлі-продажу майнових прав згідно до ЦК України (п.1.2).

Згідного умовам договору, об`єкт будівництва - житловий будинок з офісними приміщенням за адресою: АДРЕСА_5 . Новозбудоване майно - квартира, будівельний номер АДРЕСА_6 , розрахунковою площею 52,54 кв.м., розташована на 3 поверсі секції 1 об`єкту будівництва (п.2).

Розмір інвестиції інвестора становить 185667,60 грн., з урахуванням ПДВ, та є сумою договору (п.5.1.).

08 вересня 2016 року позивачка ОСОБА_1 склала нотаріально посвідчену заяву, такого змісту: "повністю розуміючи значення і правові наслідки своїх дій, та без будь-якого тиску зі сторони, цим даю згоду моєму колишньому чоловіку ОСОБА_2 на відступлення майнових прав, що випливають з договору №ЛВ/Р-2-22 про інвестування від 31 березня 2006 року, на нерухомість - будівельна адреса: АДРЕСА_7 , набутих ними під час знаходження у зареєстрованому шлюбі і які є нашою спільною сумісною власністю подружжя, з правом укладення та підписання за ціну та на умовах за його розсудом відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав на вищезазначену нерухомість та додаткових угод до вищевказаних договорів. При цьому, я заявляю про свою згоду на те, що умови вищевказаного (их) договору (ів) купівлі-продажу, який (і) буде(уть) укладатися моїм колишнім чоловіком ОСОБА_2 , визначалися ним самостійно, без додаткового погодження цих питань зі мною, та вважаю, що зазначені дії відповідають нашим інтересам і укладення цього договору відповідає нашому спільному волевиявленню".

Також позивачка ОСОБА_1 повідомила, що будь-яких претензій майнового та немайнового характеру до свого колишнього чоловіка ОСОБА_3 щодо відступлення майнових прав, що випливають з договору №ЛВ/Р-2-22 про інвестування від 31 березня 2006 року, на нерухомість за адресою: АДРЕСА_7 , набутих ними під час знаходження у зареєстрованому шлюбі, не має. У подальшому з позовом до суду до ОСОБА_2 щодо розподілу вказаного вище нерухомого майна звертатися не буде.

Підписуючи цю заяву, позивачка підтвердила, що їй роз`яснено ст. 65 Сімейного Кодексу України, а також те, що дія цієї згоди будь-яким терміном не обмежена (т.1 а.с. 15).

З наданої стороною відповідача копії договору №ЛВ/Р-2-22 купівлі-продажу прав на об`єкт нерухомого майна, датованого 09 вересня 2016 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ремстрой-Україна" та відповідачем ОСОБА_2 , убачається, що за умовами цього правочину, продавець зобов`язується передати у власність покупця майнове право, а покупець зобов`язується прийняти майнове право і сплатити продавцю суму договору (п.3.1). (т.1 а.с. 57-61).

Зі змісту договору убачається, що цей договір регулює відносини між сторонами з приводу купівлі-продажу майнових прав на квартиру, розташовану в 2-секційному багатоповерховому жилому будинку з офісними приміщеннями та напівпідземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_8 (будівельна адреса АДРЕСА_5 ).

Згідно положень цього правочину, об`єктом будівництва є 3-ий пусковий комплекс в частині першого поверху житлового будинку та секції №1 з другого по останній поверх, 2-секційного багатоповерхового жилого будинку з офісними приміщеннями та напівпідземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_8 . Новозбудованим майном є квартира АДРЕСА_6 , комерційною площею 60,72 кв.м., розташована на 3 поверсі об`єкту будівництва. Новозбудоване майно є новозбудованим житлом, що буде використовуватися покупцем як місце проживання.

Також зі змісту провочину убачається, що загальна сума договору з урахуванням ПДВ становить 346167,00 гривень, з яких 185667,60 гривень сплачено, а 160500,00 гривень мають бути сплачені до 09 вересня 2016 року. (п.5.1).

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивачкою було надано згоду на вчинення відповідачем дій з приводу відчуження майнових прав за договором №ЛВ/Р-2-22 про інвестування від 31 березня 2006 року, а тому суд вважав необґрунтованими її доводи про відчужених майнових прав за вказаним договором, поза її волею. Також судом зазначено, що ці доводи позивачки також спростовуються особистими посиланнями останньої у позові щодо підтвердження прийнятого спільного рішення про продаж майнових прав та надання згоди на вчинення цих дій відповідачеві.

Відхиляючи доводи позивачки щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на її користь грошових коштів за наслідком відчужених майнових прав, суд виходив з того, що позивачкою не підтверджено належними доказами відчуження таких прав, ціну продажу, водночас судом взято до уваги особисте визнання позивачкою у нотаріально посвідченій заяві від 08 вересня 2016 року, за р.№4872, факту відсутності будь-яких майнових претензій до відповідача щодо відступлення майнових прав, що випливають із договору №ЛВ/Р-2-22 про інвестування від 31 березня 2006 року.

Надані заявницею роздруківки скріншотів з листувань у месенджері між сторонами, судом не прийнято у якості належних доказів, з підстав не визнання їх відповідачем по справі, а також у зв`язку з тим, що зазначені відомості не надають можливість ідентифікувати сторін за ними, у той час як до суду не надано оригінал електронного доказу для огляду.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

У статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.

З метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частини третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя на відчуження спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження спільного майна.

Тобто факт ненадання згоди одним із співвласників на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути правомірним та ефективним у разі пред`явлення позивачем позову про застосування наслідків недійсності правочину.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідачем не заперечується факт відступлення ним майнових прав на об`єкт нерухомого майна, про що зазначено його представником у відзиві на позовну заяву, зі змісту якого убачається, що 09 вересня 2016 року відповідач відступив свої права фізичній особі за 346167,60 гривень, і новий власник уклав договір з ТОВ "Ремстрой-Україна" (т.1 а.с. 55).

Позивачкою не заявлялися вимоги про застосування наслідків недійсності та визнання недійсною заяви (згоди), наданої нею 08 вересня 2016 року на користь відповідача. Рішення суду, яким цей правочин визнано недійсним, ухваленого у іншій цивільній справі позивачкою також не надано.

У межах розгляду цієї справи, позивачка ОСОБА_1 не порушувала питання про визнання недійсними правочинів, укладених відповідачем на підставі її письмової заяви (згоди), як і не заперечувала факт укладання цієї згоди, і обізнаності з її змістом, правових (юридичних) наслідків, які виникають унаслідок надання такої згоди відповідачу, тобто презюмувала правомірність дій відповідача та наявність у нього необхідного обсягу прав з відчуження на власний розсуд, на умовах та у спосіб, обраний ним самостійно, майнових прав на об`єкт нерухомості, зазначений у заяві (згоді), наданою позивачкою.

Свої права позивачка вважає порушеними у зв`язку з тим, що унаслідок укладення правочину та відчуження прав на об`єкт нерухомості, який придбано сторонами у період шлюбу, відповідач не сплатив на її користь половину суми від вартості проданого майна.

Утім, як убачається із матеріалів справи, надаючи відповідачу правомочності на відступлення майнових прав, що випливають з договору №ЛВ/Р-2-22 про інвестування від 31 березня 2006 року на нерухомість - будівель адреса: АДРЕСА_7 , позивачка не обмежила обсяг прав ОСОБА_2 , будь-якими застереженнями чи б то заборонами про що свідчить зміст цієї заяви (згоди): "з правом укладення та підписання за ціну та на умовах за його розсудом відповідного договору купівлі-продажу майнових прав на зазначену нерухомість та додаткових угод до вказаних договорів".

Також позивачка ОСОБА_1 заявила про свою згоду на те, що умови вказаного вище договору купівлі-продажу, який буде укладатися відповідачем, визначалися ним самостійно, без додаткового погодження цих питань з нею, та вважала, що зазначені дії відповідають їхнім інтересам і укладення цього договору відповідає їх спільному волевиявленню.

Посилання в апеляційній скарзі про те, що нотаріальна згода на продаж майнових прав відповідачем передбачала застереження щодо дій останнього під час продажу ним майнових прав, суперечать фактичним обставинам справи, оскільки зміст заяви (згоди) не передбачає будь-якого зменшення чи звуження обсягу таких прав відповідача, а навпаки містить констатування того факту, що правочини, які будуть укладені відповідачем відповідають інтересам сторін і укладення ОСОБА_2 договорів відповідає їх спільному волевиявленню.

Доводи позивачки про те, що її волевиявлення було саме таким, щоб частку від продажу майнових прав колишнім чоловіком майнових прав подружжя поділити порівну усупереч ст. 12,81 ЦПК України не доведено належними та допустимими доказами, у той час як у змісті заяви (згоді) ОСОБА_1 повідомила, що не має будь-яких претензій майнового та немайнового характеру до відповідача щодо відступлення майнових прав, що випливають з договору №ЛВ/Р-2-22 про інвестування від 31 березня 2006 року на нерухомість за адресою: АДРЕСА_7 , набутих ними під час знаходження у зареєстрованому шлюбі.

Таким чином, в незалежності від розміру коштів, отриманих ОСОБА_2 , унаслідок відчуження прав на об`єкт нерухомості, виходячи із змісту згоди (заяви) наданої позивачкою, у відповідача не виникав обов`язок зі сплати на користь ОСОБА_1 суми грошових коштів у розмірі 1/2 від вартості відчуженого відповідачем права на майно.

У відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі №916/3027/21 вказано, що: "якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі".

Відхиляючи надані позивачкою докази у формі роздруківок листування у месенджері "Viber", суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що відомості зазначені у цих доказах, які не визнані відповідачем, не надають можливості ідентифікувати сторін за ними, у той час як суду не надано оригінал електронного доказу для огляду.

Згідно із ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже посилання позивачки на ту обставину, що вона не встигла надати суду для огляду телефон для співставлення роздрукованих листів, не свідчить про незаконність процесуального рішення суду у частині не прийняття до уваги зазначеного, оскільки позивачка не була обмежена у можливості реалізувати міру можливої поведінки, шляхом вчинення певних процесуальних дій у межах проміжку часу, протягом якого суд здійснював розгляд справи по суті.

Окрім того, доказів неможливості своєчасного надання суду оригіналу електронного доказу для огляду, зумовлених наявністю існування певних вагомих обставин, які перешкодили (завадили) їй реалізувати це право, позивачка будь-яким чином не обґрунтовує.

З приводу посилань позивачки щодо порушення судом норм процесуального права, обумовленого постановленням ухвали суду від 22 червня 2022 року та закриття підготовчого судового засідання, апеляційний суд зауважує про таке.

Як убачається з матеріалів справи, 22 червня 2022 року судом постановлена ухвала, якою клопотання позивачки про витребування доказів залишено без задоволення, та відповідно до протоколу судового засідання, суд закрив підготовче судове засідання та призначив справу до розгляду по суті (т.1 а.с. 153-158). Ухвала суду мотивована тим, що до зазначеного клопотання, позивачкою в порушення вимог ст. 84 ЦПК України не надано жодних доказів на підтвердження того, що у неї є труднощі в самостійному отриманні заявлених до витребування доказів та взагалі, що останньою вживалися заходи для отримання цих доказів. Також судом зазначено, що до клопотання про витребування доказів, позивачкою не надано клопотання про поновлення процесуального строку на вчинення процесуальної дії, як і необґрунтовано, що строк подання клопотання про витребування доказів пропущено з підстав, що не залежали від її волі.

Зі змісту клопотання, поданого 21 червня 2022 року ОСОБА_1 до суду убачається, що позивачкою порушувалося перед судом питання про витребування від ТОВ "Ремстрой-Україна" належним чином засвідчених усіх копій заяв відповідача, договорів, що були укладені між ТОВ "Ремстрой-Україна" та ОСОБА_2 , а також між

ОСОБА_2 та третіми особами про переуступку (відчуження) майнових прав на квартиру - об`єкт будівництва за адресою: АДРЕСА_5 ( АДРЕСА_2 ), з поверх секції,1, розрахунковою площею 52,54 кв.м. Клопотання мотивувала тим, що вона не володіє інформацією про реальну ціну продажу майнових прав треті особам. Також вказала, що про факт продажу відповідачем майнових прав на користь третіх осіб їй стало відомо під час ознайомлення зі змістом відзиву відповідача, поданого ним на позовну заяву.

Як убачається з матеріалів справи, відзив на позовну заяву разом із копією договору №ЛВ/Р-2-22 купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості від 09 вересня 2016 року, про витребування суд одного із яких просила позивачка, було надіслано їй 19 січня 2022 року (т.1 а.с. 54-62).

08 лютого 2022 року позивачка подала відповідь на відзив, при цьому питання про витребування доказів перед судом не порушувала, як і не повідомляла про факт самостійного звернення до ТОВ "Ремстрой-Україна" із клопотаннями (заявами) про надання копій документальних відомостей (т.1 а.с. 69-72).

З огляду на сукупність зазначених вище обставин, зважаючи на те, що метою отримання доказів позивачка зазначила необхідність з`ясування ціни продажу відповідачем майнових прав на об`єкт нерухомості, що у цьому конкретному випадку не є обставиною, яка впливає на правильне вирішення судом справи, оскільки відповідач був наділений позивачкою правомочностями укладати правочини щодо ціни договору за власним розсудом, відтак, наведені позивачкою аргументи щодо не витребування такого обсягу доказів, не свідчать про порушення судом норм процесуального права.

Отже порушень судом норм процесуального права на які вказує скаржниця апеляційним судом не встановлено.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірними висновки суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 з вказаних вище підстав.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення з мотивів наведених у скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги позивачки правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.374,375,381-384 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 липня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 липня 2022 року у розмірі 2785,05 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Дата складення повної постанови - 21 липня 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький