ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/4615/22 Номер провадження 22-ц/814/2581/23Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т.В. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Одринської Т.В.,

суддів: Абрамова П.С., Панченка О.О.,

за участю секретаря Сальної Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м.Полтави від 28 листопада 2022 року, -

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визначити місце проживання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з їх батьком - ОСОБА_1 .

Позов мотивовано тим, що 30.12.2006 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб. Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказав, що відповідач не проявляє турботи до дітей, не виконує батьківських обов`язків та вчиняє домашнє насильство до доньок. Зі слів доньок він дізнався, що відповідач вживає алкогольні напої, б`є їх, викликаючи при цьому у дітей постійний страх, знервованість. Діти повідомили, що мати постійно морально та психологічно принижує їх, ображає, вживає нецензурну лайку в іх адресу.

Враховуючи як найкращі інтереси дитини просив визначити місце проживання дітей з ним.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 28 листопада 2022 року - в задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не було доведено факту вчинення відповідачем насильства по відношенню до дітей.

З вказаним судовим рішенням не погодився ОСОБА_1 , в інтересах якої апеляційну скаргу подала його представник - адвокат Бурбак О.В.. Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду про недоведеність факту насильницького відношення відповідачки по відношенню до дітей є помилковими. Вказує, що згідно довідки Комунального підприємства «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» від 28.07.2022 року за № 38.1 21/1979 слідує, що ОСОБА_3 має легкий депресивний розлад та з протоколом індивідуальної консультації № 02/22 визначено агресивну поведінку моральні образи, пригнічення з боку матері по відношенню ОСОБА_5 . Множинні забої і гематоми верхніх нижніх кінцівок у ОСОБА_5 , зафіксовані довідкою 5171 Комунальн підприємства «Дитяча міська клінічна лікарня Полтавської міської ради» від 27.07.2022 року. Під час судового засідання старша донька ОСОБА_6 підтвердила факт насилля над нею та молодшою сестрою. Такі дії відповідача не можуть забезпечити як найкращі інтереси дітей.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Філоненко Я.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Вказує, що відповідач разом з молодшою донькою проживають у Словацькій Республіці, м. Тренчин, в рамках програми підтримку біженцям з України. Відповідач працює та має стабільний дохід. Дитина з вересня 2022 року відвідує школу у Словацькій республіці. Відповідач не обмежує батька дитини спілкуватися з донькою засобами зв`язку, проте позивач не надав доказів що цікавиться життям дитини.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони у справі з 30.12.2006 року перебували в зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановлено та не заперечується сторонами у справі, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з батьком. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час розгляду справи проживає разом з матірю ОСОБА_2 у Словацькій Республіці.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на час розгляду даної справи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 досягла чотирнадцяти років та вправі самостійно обирати місце свого проживання. В судовому засіданні ОСОБА_3 , зазначила що проживає з батьком. Щодо малолітньої доньки ОСОБА_4 , то позивач не довів факту вчинення матір`ю по відношенню до неї насильницького відношення.

Колегія судів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Вирішуючи даний спір, суд прийшов до вірного висновку що старша донька ОСОБА_6 на час розгляду справи досягла 14 років та вправі сама обирати місце свого проживання у відповідності до вимог ч. 3 ст. 160 Сімейного кодексу України.

В судовому засіданні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 висловила своє бажання проживати разом з батьком. Крім того, мати дитини не заперечує, щодо проживання старшої доньки разом з батьком.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність належних та допустимих доказів факту насильницького відношення відповідача по відношенню до малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Довідка Комунального підприємства «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» від 28.07.2022 року за № 38.1 21/1979 та довідка 5171 Комунального підприємства «Дитяча міська клінічна лікарня Полтавської міської ради» від 27.07.2022 року, складені за результатами огляду ОСОБА_6 та не підтверджують факт насилля над ОСОБА_4 . Крім того, відсутні докази, які б встановлювали причинно наслідковий зв`язок між діями матері і отриманими ОСОБА_6 тілесними ушкодженнями.

Встановлено, що на час розгляду даної справи відповідач разом з молодшою донькою ОСОБА_4 проживають у Словацькій Республіці, м. Тренчин, про що свідчить договір про надання житла біженцям. Дитина в 2022/2023 навчається в початковій школі в м. Тренчин, у Словацькій республіці, що підтверджено відповідною довідкою закладу.

Даних про те, що за місцем проживання малолітньої дитини з матір`ю зафіксовано факт жорстокого або неналежного поводження з нею, суду не надано.

Колегія суддів вважає, що підстав для примусового повернення дитини в Україну , визначення місця проживання ОСОБА_4 разом з батьком немає. Позивач не довів належними та допустимими доказами факту насильницького відношення відповідача до малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У зв`язку з військовою агресією росії проти України, відповідач вивезла дитину за кордон, забезпечивши дитині безпечні умови проживання. Дитина забезпечена житлом, тривалий час відвідує навчальний заклад м. Тренчин у Словацькій республіці. Визначення місця проживання дитини разом з батьком буде нести потенційні ризики переміщення дитини зі звичного для неї середовища до України, де діє військовий стан, що є для неї небезпечним.

У справі, яка переглядається, не встановлено жодних обставин, які б створювали реальну небезпеку для життя та здоров`я дитини або обставин, що вказують на зміну обставин, які б суперечили інтересам дитини. Також не встановлено протиправної поведінки матері по відношенню до малолітньої дитини, що давали підстави для визначення місця проживання дитини разом з батьком.

Дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, враховуючи наведені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового забору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 28 листопада 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

У разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05.05.2023.

Головуючий суддя : Т.В. Одринська

Судді: П.С. Абрамов

О.О. Панченко