Єдиний унікальний номер судової справи: 477/300/21
Номер провадження № 22-ц/812/456/23 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2023 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Темнікової В.І.,Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання - Калашник А.О.,

за участю: відповідачки - ОСОБА_1 її представника - Качана Р.Ю. , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Качаном Романом Юрійовичем

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2022 року, ухваленого під головуванням судді - Гуденко О.А., в приміщенні того ж суду по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (надалі - АТ КБ «Приватбанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2021 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач зазначав, що ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» (змінено на АТ КБ «Приватбанк») з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву б/н від 18 жовтня 2018 року. При підписанні заяви, відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжної карткою та Тарифами складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві.

На підставі Договору про надання банківських послуг ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 100 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконує внаслідок чого станом на 15 лютого 2021 року утворилась заборгованість у розмірі 88 608,35 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі - 66 067,94 грн та заборгованості за відсотками у розмірі - 22 540,41 грн.

Посилаючись на викладене позивач просив суд стягнути з відповідачки на його користь вказану заборгованість.

16 жовтня 2021 року відповідачка надала відзив на позов в якому вважає заборгованість необґрунтованою та недоведеною, позивачем, не доведений пропуск строку погашення заборгованості, не доведений факт погодження сторонами всіх істотних умов договору (в тому числі розміру пені та комісії) не обґрунтовано належним чином позовні вимоги та пропуском строків давності щодо звернення до суду позивача з позовною заявою, а тому ОСОБА_1 просила суд задовольнити позов частково.

26 жовтня 2021 року від АТ КБ «Приватбанк» до суду надійшла відповідь на відзив, в якій банк просив відмовити у задоволенні вимог відзиву на позов ОСОБА_1

27 жовтня 2021 року та 11 листопада 2021 року від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій він просив суд стягнути з відповідачки заборгованість в розмірі 82 108,44 грн., яка складається з заборгованості за кредитом - 59 658,03 грн. та 22 540,41 грн. - заборгованість за відсотками, а також стягнути витрати зі сплатою судового збору.

07 квітня 2022 року до суду надійшли заперечення АТ КБ «Приватбанк» з наполяганням задовольнити позовні вимоги.

25 травня 2022 року відповідачка надала до суду пояснення, відповідно до яких вказала, що нею виконані зобов`язання перед банком в повному обсязі, банк штучно виконував дії з картою та нараховував проценти, її фактичні витрати повинні бути розраховані без урахування додаткових нарахувань банком, за весь період користування картою нею було внесено 341 410,77 грн., а отже вона вчасно та повністю її погашала, банк списав проценти за користування кредитом в сумі 56 007,41 грн., з такими діями банку вона не згодна.

07 червня 2022 року до суду надійшли пояснення від відповідачки в яких вона вказала, що банком було списано відсотки за користування кредитом сумі 56 007,41 грн., вважає що до розрахунку було штучно включено додаткові витрати, розрахунок вважає хибним і з ним не згодна. Просила розглядати справу за її відсутності з урахуванням її письмових пояснень.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2022 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором, укладеним 18 жовтня 2018 року у розмірі 59 658,03 грн. за тілом кредиту. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.

Рішення суду мотивовано тим, що матеріали справи не містять підтверджень того, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначених в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Стягуючи заборгованості за тілом кредиту у сумі 59 658,03 грн, суд виходив з доведеності наявності між сторонами кредитних відносин.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, адвокат Качан Р.Ю. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалено з неповнотою встановлення всіх обставин справи та є помилковим, просив скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не перевірено розрахунок заборгованості за тілом кредиту наданий позивачем після зміни розміру позовних вимог, а тому розмір тіла кредиту, який підлягає поверненню обрахований невірно. Вважає, що із сум надходжень ОСОБА_1 . Банк неправомірно списав відсотки за користування кредитними коштами в сумі 56 007,41 грн. і штучно включив до розрахунку, у тому числі, тіла кредиту додаткові витрати.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» просило рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю - доповідача, відповідачку та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення в оскаржуваній частині не в повній мірі відповідає.

Згідно із частинами 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

З матеріалів справи вбачається що, 18 жовтня 2018 року ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг, підписала анкету-заяву б/н від 18 жовтня 2018 року. При підписанні заяви, відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжної карткою та Тарифами складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві (а.с. 29).

Відповідно до укладено договору, відкрито рахунок та надано ОСОБА_1 кредитні картки: № НОМЕР_1 , строк дії до 11/19; № НОМЕР_2 , строк дії до 02/20; № НОМЕР_3 , строк дії до 11/20; № НОМЕР_4 , строк дії до 12/20; № НОМЕР_5 , строк дії до 03/21; № НОМЕР_6 , строк дії до 03/23 (т. 1 а.с.28).

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ім`я ОСОБА_1 , кредитний ліміт по картковому рахунку № НОМЕР_4 було встановлено у розмірі - 15 000 грн., який в подальшому змінювався та 12 березня 2019 року був встановлений у розмірі 100 000 грн. (т.1 а.с.27).

Про факт отримання кредитних карток, також свідчить надані Банком виписки по рахунку клієнта станом на 17 лютого та 07 жовтня 2021 року, з яких вбачається, що відповідачка з 21.10.2018 року до 15.02.2021 року користувалася вказаними картками, знімала кошти з банкоматів, здійснювала оплату в магазинах, а також сплачувала заборгованість, остання операція здійснена 15.02.2021 року, тому числі за кредитними картками № НОМЕР_1, № НОМЕР_3 , № НОМЕР_6 , № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 (т.1 а.с.15-26, 135-146).

Виписка по рахунку згідно Переліку типових документів, затверджених наказом МЮ України №578/5 від 12 квітня 2012 року, має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом по справі.

За такого, з наданої Банком виписки по картковому рахунку чітко прослідковується користування кредитними коштами.

Отже, встановлене свідчить про існування кредитних відносин між сторонами, а підписана заява від 18 жовтня 2018 року підтверджує бажання та намір відповідачки в подальшому користуватися грошима, що випливає з наданих позивачем виписках по картрахунку.

Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 перед Банком станом на 08 жовтня 2021 року становить 82 108,44 грн. яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 59 568,03 грн., 22 540,41 грн. - заборгованість за відсотками (т. 1 а.с. 153-154).

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про невиконання відповідачкою взятих на себе кредитних зобов`язань.

Разом з тим, стягуючи заборгованість за тілом кредиту у розмірі 59 568,03 грн. суд не звернув уваги на наступне.

Так, відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення з відповідачки заборгованості за відсотками суд виходив з того, що матеріали справи не містять підтверджень того, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.

За змістом ст.1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Заперечуючи проти позову, відповідачка посилалася на те, що під час укладання договору їй було повідомлено про обов`язковість сплату процентів та відсоткову ставку у розмірі 18% річних, до того ж під час апеляційного розгляду зазначала про те, що не відмовляється сплачувати відсотки, між тим не згодна з їх розміром у зв`язку з чим Банком неправомірно встановлено заборгованість по тілу кредиту.

Так, з наданого Банком розрахунку, вбачається, що нараховуючи заборгованість як за тілом кредитом так і за відсотками була застосована процентна ставка - 37,2% (т. 1 а.с.153-154).

Під час апеляційного розгляду, з урахуванням доводів апеляційної скарги, АТ КБ «Приватбанк» було надано розрахунок заборгованості за тілом кредиту із застосуванням відсоткової ставки на рівні облікової ставки НБУ, а відтак розмір заборгованості за тілом кредиту станом на 08 жовтня 2021 року становить 50 189, 22 грн. (т. 1 а.с. 245-248).

З таким розміром заборгованості за тілом кредиту відповідачка не погодилася та надала свої пояснення, в яких зазначила, що її борг станом на 05 травня 2023 року становить 26 055,01 грн. Належно оформленого розрахунку, а так само відповідного висновку експерту відповідачка не надала.

За вимогами статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставини (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема висновками експертів (ч.1,2 ст. 76 ЦПК України).

Для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій ніж, право, без яких встановити відповідні обставини неможливо суд призначає експертизу (ч.1 ст. 103 ЦПК України).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Для встановлення наявності або відсутності заборгованості, а також її розміру, ОСОБА_1 апеляційним судом, з урахуванням вимог ст. ст. 12, 103 ЦПК України було роз`яснено її право щодо подання клопотання про призначення судом судово - бухгалтерської експертизи, на що остання відповіла відмовою.

Отже, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, а саме розрахунок заборгованості, наданий позивачем, виписки по картрахунку, колегія вважає за необхідне зменшити розмір заборгованості за тілом кредиту до 50 189,22 грн. у зв`язку чим рішення суду на підставі п. 1 ч.1 ст. 376 ЦПК України слід змінити.

Рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками сторонами не оскаржувалося, а відтак не було предметом апеляційного розгляду.

За положеннями статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ухвалою Миколаївської апеляційного суду від 06 квітня 2023 року за клопотанням представника відповідачки - адвоката Качана Р.Ю., відповідачці було відстрочено сплату судового збору у розмірі 3 405 грн. за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі.

За такого, з урахуванням пропорційно задоволених вимог - 61%, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 384,70 грн. (2 270 грн. - за подання позову х 61%) та 2 077, 05 грн. на користь держави за подання апеляційної скарги.

З позивача на користь держави підлягає стягненню з урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 на 39%, судовий збір у розмірі 1 327,95 грн. (3 405 грн. х39%).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Качаном Романом Юрійовичем - задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2022 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 ) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» () заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором, укладеним 18 жовтня 2018 року станом на 08 жовтня 2021 року у розмірі 50 189,22 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» у розмірі 1 384,70 грн. та на користь держави у розмірі 2 077,05 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 1 327,95 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: В.І. Темнікова

Н.О. Тищук

Повний текст постанови складено 15 травня 2023 року.