ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 682/1914/21

Провадження № 22-ц/4820/363/23

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

секретар судового засідання Цугель А.О.

за участю: представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №682/1914/21 за позовом ТОВ «Акріс Агро» до Селянського ( фермерського) господарства «Лан», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору оренди землі, скасування запису по речове право право оренди за апеляційними скаргами Селянського (фермерського) господарства «Лан» на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 листопада 2022 року та додаткове рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 лютого 2023 року (суддя Маршал І.М.)

Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційних скарг, суд

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Акріс Агро» звернулось до суду з позовом до Селянського (фермерського) господарства «Лан» та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору оренди землі.

В обґрунтування позову зазначалось, що 23.02.2015 між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Акріс Агро» було укладено договір оренди земельної ділянки №0102466 строком на 10 років. Земельна ділянка розташована на території Лисиченської сільської ради Славутського району Хмельницької області, площею 2,68 умовних кадастрових гектара. Договір зареєстровано 02.06.2015 у Книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) Лисиченської сільської ради за №38.

Крім того, 23.02.2015 між ОСОБА_3 та ТОВ «Акріс Агро» підписано акт приймання-передачі земельної частки (паю).

Право на земельну частку (пай) підтверджувалось сертифікатом серії ХМ 0102466, виданим Славутською районною державною адміністрацією 28.02.1997.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №270694045, позивачеві стало відомо про те, що ОСОБА_3 на праві власності належить земельна ділянка, площею 1,2643 га, кадастровий номер :05:013:0073, цільове презначення якої для ведення особистого селянського господарства.

Позивач посилався на те, що ОСОБА_3 не повідомила позивача про виділення в натурі земельної ділянки на основі земельної частки (паю) та про реєстрацію права власності на цю земельну ділянку.

15.12.2020 між СФГ «Лан» та ОСОБА_3 було укладено договір оренди вказаної вище земельної ділянки.

Вважає, що після виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки, у попереднього орендаря, в даному випадку позивача, виникло право на переукладення договору оренди земельної ділянки згідно ч. 2 Перехідних Положень Закону України «Про оренду землі».

Відповідно, договір оренди земельної ділянки від 15.12.2020, укладений між СФГ «Лан» та ОСОБА_3 , порушує переважне право позивача на переукладення договору оренди земельної ділянки, а тому підлягає визнанню недійсним.

Також підлягає скасуванню запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію речового права оренди, яке виникло на підставі договору оренди землі від 10.12.2020.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 листопада 2022 року позов задоволено. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 10.12.2020, укладений між ОСОБА_3 та Селянським (фермерським) господарством «Лан» строком на 10 років, щодо земельної ділянки площею 1,2643 га, кадастровий номер :05:013:0073, скасовано запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію речового права оренди, яке виникло на підставі договору оренди землі від 10.12.2020 року.

Додатковим рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 лютого 2023 року стягнуто з СФГ «Лан» на користь ТОВ «Акріс Агро» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2837,5 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Акріс Агро» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2837,5 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 22 листопада 2022 року, Селянське (фермерське) господарство «Лан» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «Акріс Агро». Посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне дослідження доказів та їх оцінку. Вказує, що на час укладення договору право ОСОБА_3 на земельну частку (пай) не могло підтверджуватись сертифікатом серії ХМ №0102466, виданим Славутською районною державною адміністрацією 28.02.1997, оскільки даний сертифікат був виданий на ім`я ОСОБА_4 , а спадкові права були оформлені лише 14 квітня 2015 року. Відповідно, до діючого на той час законодавства, ОСОБА_3 була зобов`язана на той час зареєструвати свідоцтво, а власницею даної земельної ділянки ОСОБА_3 стала лише 24.12.2019, і саме з цієї дати у неї з`явилося право на укладення договорів оренди щодо права на земельну частку (пай). Вважає, що договір оренди земельної частки (паю) є неукладеним, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з обранням позивачем неналежного та неефективного способу захисту порушеного права. Крім того, як зазначає апелянт, можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно виключено законодавцем у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому задоволення позовної вимоги про скасування запису державного реєстратора не призведе до ефективного захисту прав та реєстратор не зможе виконати таке рішення суду.

ТОВ «Акріс Агро» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача СФГ «Лан» Плакса В.А. підтримав апеляційну скаргу.

Представник позивача ТОВ «Акріс Агро» Лук`янчук С.М. в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засідання не з`явилась, про день, місце і час слухання справи повідомлена належним чином.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 23.02.2015 між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Акріс Агро» укладено договір оренди земельної частки (паю), за яким предметом договору є земельна частка (пай) у розмірі 2,68 умовних кадастрових гектара, яка розміщена в межах земельної ділянки, виділеної в натурі єдиним масивом на території Лисиченської сільської ради Славутського району Хмельницької області, строком на 10 років (а.с.9-11). Вказаний договір зареєстровано 02.06.2015 в Книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) Лисиченської сільської ради за №38 (а.с. 9-11 т. 1).

Крім того, 23.02.2015 складений акт прийомупередачі земельної частки (паю), за яким орендодавець передав, а орендар прийняв земельну частку (пай) (а.с.12 т. 1).

Відповідно до п. 2.3 договору оренди земельної частки (паю), сторони дійшли згоди, що орендар має переважне право на укладення договору оренди земельної частки (паю) у разі отримання на підставі земельної частки (паю) свідоцтва про право власності (виділення в натурі земельної ділянки) на земельну ділянку, а даний договір до цього моменту є чинним для обох сторін. Орендар має переважне право на оренду земельної ділянки після виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості ) на строк, що обумовлений у цьому договорі, або, за погодженням сторін, на інший строк.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.04.2015, ОСОБА_3 набула в порядку спадкування після смерті свого батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на земельну частку (пай), що перебуває у колективній власності спілки селянських господарств «Дружба» с. Лисиче Славутського району Хмельницької області, розміром 2,68 умовних кадастрових гектара, без визначення цієї частки в натурі (на місцевості), яке належало померлій ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем якої за законом був її чоловік ОСОБА_5 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав, на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ХМ №0102466, виданого Славутською районною державною адміністрацією 28.02.1997 (а.с. 42 т. 1).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, з 24.01.2020 ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, площею 1,2643 га, кадастровий номер :05:013:0073 (а.с.14 т. 1).

Вказана земельна ділянка кадастровий номер :05:013:0073 перебуває в оренді Селянського (фермерського) господарства «Лан», на підставі договору оренди землі б/н від 10.12.2020, укладеного між ОСОБА_3 та СФГ «Лан», речове право право оренди, на яку зареєстровано 15.12.2020 (а.с. 14, 243-248 т. 1).

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відповідно до частини 2 ст. 95 ЗК України,ст. 27 Закону України «Про оренду землі», орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним ( частина 2 ст. 16 ЦК України) .

Відповідно до частини 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно з частиною 1 ст. 236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд першої інстанції правильно встановив, що договір оренди земельної частки (паю), укладений 23.02.2015 між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Акріс Агро» не припинив своєї дії, його умови обов`язкові для ОСОБА_3 , яка є власником виділеної на основі земельної частки (паю) земельної ділянки кадастровий номер :05:013:0073.

Таким чином, договір оренди земельної ділянки кадастровий номер :05:013:0073 між ОСОБА_3 та СФГ «Лан» від 10.12.2020, укладений під час дії іншого договору оренди земельної частки (паю) між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Акріс Агро».

Відповідно, укладення договору оренди земельної ділянки кадастровий номер :05:013:0073 між ОСОБА_3 та СФГ «Лан» в період дії іншого договору, суперечить частині 1 ст. 95 ЗК України, ст.ст. 25, 27 Закону України «Про оренду землі» та порушує права позивача, як орендаря, які підлягають захисту шляхом визнання оспорюваного договору оренди землі недійсним.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що відповідач ОСОБА_3 лише 24.12.2019 стала власницею права на земельну частку (пай) відповідно до сертифікату серії ХМ №0102466, виданого Славутською районною державною адміністрацією 28.02.1997 і тільки 24.12.2019 мала право укласти договір оренди земельної частки (паю) є безпідставними, оскільки ч. 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (в даному випадку спадщина відкрилась 16.02.2010).

Крім того, стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Разом з тим, відповідачем СФГ «Лан» не спростовано презумпцію правомірності договору оренди земельної частки (паю) від 23.02.2015 належними та допустимими доказами.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що позивач обрав неналежний та неефективний спосіб захисту, оскільки такий спосіб захисту прав на земельну ділянку як визнання правочину недійсним визначений п. «в» ч. 3 ст. 152 ЗК України.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору оренди землі від 10.12.2020 ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Разом з тим, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон №1952-IV), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 11 зазначеного Закону, державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У частині другій статті 26 Закону № 1952-IV (в редакції, чинній до 16 січня 2020 року) унормовано було порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Проте згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону № 1952-IV викладено в новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (в редакції, чинній з 16 січня 2020 року і на час подання даного позову) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене дає підстави для висновку про те, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав, як скасування запису про державну реєстрацію права, закон не передбачав. І з цього приводу, є підставними доводи апеляційної скарги.

Крім того, згідно з положеннями ч. 3 ст. 26 статті 26 Закону № 1952-IV (в редакції чинній з 26.07.2022) , відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Таким чином, запроваджено новий механізм внесення відомостей до Державного реєстру прав і фактично запроваджується принцип «повернення попередніх прав», які існували і були належним чином зареєстровані у Державному реєстрі прав до проведення державної реєстрації, яка скасовується.

З урахуванням викладеного вище, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію речового права - права оренди, яке виникло на підставі договору оренди землі від 10.12.2020, підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За змістом пункту 12 частини 3 статті 2 ЦПК України, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За нормами частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції представником відповідача СФГ «Лан» Черновим В.В. до заяви про компенсацію витрат на правничу допомогу від 21.02.2022 (копія якої направлялась на адресу ТОВ «Акріс Агро») надано копію договору №27/09/21 про надання правової допомоги від 27.09.2021, копію рахунку на оплату №39/21 від 05.10.2021 на суму 8000 грн, копію платіжного доручення №5903 від 25.10.2021 про сплату юридичних послуг на суму 8000 грн, копію акта від 01.12.2021 приймання - передачі наданих юридичних послуг за договором про надання правової допомоги №27/09/21 від 27.09.2021 (а.с. 111-120 т. 1).

Згідно з п. 3.1 договору №27/09/21 про надання правової допомоги від 27.09.2021, сторони погодили розмір витрат на правничу допомогу в розмірі 8000 грн.

Оплативши надані за договором юридичні послуги, СФГ «Лан» фактично погодилось, що ці послуги надані і виконані в повному обсязі.

Отже, на підставі статті 141 ЦПК України, пропорційно розміру позовних вимог у задоволенні яких відмовлено, з позивача ТОВ «Акріс Агро» на користь відповідача СФГ «Лан» підлягають стягненню витрати понесені в суді першої інстанції на правничу допомогу в розмірі 4000 грн. (8000:2) та 3405 грн судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги.

Крім того, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідачів СФГ «Лан» та ОСОБА_3 на користь позивача ТОВ «Акріс Агро» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3972 грн 50 коп., по 1986 грн 25 коп. з кожного ((4540+2270+1135):2)).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства «Лан» задовольнити частково.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 листопада 2022 року в частині задоволення позовних вимог про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію речового права - права оренди, яке виникло на підставі договору оренди землі від 10.12.2020 року, скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію речового права - права оренди, яке виникло на підставі договору оренди землі від 10.12.2020 року, відмовити.

В решті рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 листопада 2022 року залишити без змін.

Додаткове рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 лютого 2023 року скасувати та змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_3 та Селянського (фермерського) господарства «Лан» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Акріс Агро» по 1986 грн 25 коп судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Акріс Агро» на користь Селянського (фермерського) господарства «Лан» 4000 грн витрат на професійну правничу допомогу та 3405 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 квітня 2023 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді А.П. Корніюк

О.І. Талалай