ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/319/23 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення плати за користування житлом
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2023 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Пилипчук Н.П.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2022 року, у справі за позовом комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за теплову енергію,

В С Т А Н О В И В :

КП «Харківські теплові мережі» звернулось до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 вартість спожитої теплової енергії у розмірі 16075,07 грн.

Позов мотивовано тим, що відповідачу на праві власності належить нежитлове приміщення цокольного поверху № 2-1-:-2-5 в літ. «А-5», загальною площею 40,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач користується тепловою енергією, яка подається у приміщення, на підставі договору від 01.10.2015 року про купівлю продаж теплової енергії в гарячій воді, проте за період з 01.04.2019 року по 30.04.2021 року утворилась заборгованість, у зв`язку з чим позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача суму заборгованості, інфляційні витрати, три відсотки річних та судовий збір.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 24 листопада 2022 року позовні вимоги КП «ХТМ» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за теплову енергію у розмірі 11091 грн 20 коп., інфляційні витрати у розмірі 1891 грн 73 коп., суму трьох процентів річних у розмірі 1004 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» 1975 грн сплаченого судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справ, порушення норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та у задоволенні позову відмовити.

Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано відзив на позов та надані суду докази оплати з спожиту теплову енергію в межах позовних вимоги за період з 01.04.2019 року по 30.04.2021 року.

Вказує, що виставлені позивачем рахунки-фактури та квитанції з оплатою з вказівкою в призначенні платежу конкретного періоду оплати є в матеріалах справи, проте суд не досліджував наведені відповідачем заперечення проти цих доказів та надані на їх обґрунтування відповідачем докази оплати.

Зазначає, що судом були прийняті зобов`язання відповідача по сплаті за спожиту теплову енергію за період з 01.04.2019 по 30.04.2021 року на суму 16075,07 грн на підставі неналежних доказів пояснень представника позивача та односторонньому акту звірки, який не підписаний відповідачем та складений за період з 2015 року.

Вважає, що сума боргу за зазначений період у відповідача відсутня, що підтверджується квитанціями про сплату, тому у відповідача не виникає обов`язку сплачувати позивачу інфляційні збитки та 3% річних.

Вказує, що з 03.04.2020 року на території України було запроваджено карантин, на період дії якого заборонено нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги, нарахування та стягнення 3% річних та інфляційних втрат з 03.04.2020 року заборонено законодавством.

У зв`язку з тим, що рахунки на оплату своєчасно позивачем не надавалися та особистий прийом був тимчасово припинений, відповідач сплачував рахунки, коли вони були йому передані.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, та вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

За правилом ч. 1 ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення не повністю відповідає вказаним вимогам.

За визначеннями, які зазначені у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, чинного на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України від 24 червня 2004 року № 1875-IV), житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Такі послуги надаються споживачу - фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (ст.ст. 525, 526 ЦК України).

Відповідно до п. 1 та 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь - якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Правом вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних кредитор наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Саме такого правового висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

Задовольняючи частково позовні вимоги КП «ХТМ» суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що за період з 01.04.2019 року по 30.04.2021 року відповідачем спожито теплової енергії на суму 16075,07 грн, проте відповідачем частково сплачено заборгованість за отримані послуги, не сплаченою залишилась сума основного боргу у розмірі 11091,21 грн.

Посилання відповідача на те, що не підлягають стягненню інфляційні витрати та сума 3 % річних через сплату боргу суд відхилив, оскільки погашення основної суми заборгованості відбулося частково та після звернення до суду з позовом.

Проте погодитись з такими висновками суду повністю не можна.

Судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить нежитлове приміщення цокольного поверху № 2-1-:-2-5 в літ. «А-5», загальною площею 40,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з централізованою системою опалення та гарячого водопостачання.

01.10.2015 року між сторонами у справі укладено договір № 12646 купівлі продажу теплової енергії в гарячій воді.

Пунктом 3.2.6. договору передбачено обов`язок споживача виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені договором. Відповідно до пунктів 6.3, 6.4 розрахунковим періодом є календарний місяць. Споживач за 3 дні до початку розрахункового періоду сплачує вартість зазначеної у додатку № 1 до договору кількості теплової енергії.

З наданої КП «ХТМ» інформації про нарахування та сплату за використану теплову енергію (а.с.85) вбачається, що за період квітень 2019 року квітень 2021 року ОСОБА_1 було нараховано: 734,64 грн за квітень 2019 року; 44,17грн за листопад 2019 року; 835,94 грн за грудень 2019 року; 1885,94грн за січень 2020 року; 1635,14 грн за лютий 2020 року; 1197 грн за березень 2020 року; 1008,43 грн за квітень 2020 року; 1206,35 грн за листопад 2020 року; 1145,11 грн за грудень 2020 року; 1827,86 грн за січень 2021 року, 1734,92 грн за лютий 2021 року; 1799,89 грн за березень 2021 року; 1234,84 грн за квітень 2021 року.

Також з матеріалів справи вбачається, що позивачем на адресу відповідача 30.08.2021 року було направлено несплачені рахунки для сплати : 734,64 грн за квітень 2019 року; 44,17грн за листопад 2019 року; 835,94 грн за грудень 2019 року; 1885,94грн за січень 2020 року; 1635,14 грн за лютий 2020 року; 1197 грн за березень 2020 року; 1008,43 грн за квітень 2020 року; 1206,35 грн за листопад 2020 року; 1145,11 грн за грудень 2020 року; 1827,86 грн за січень 2021 року, 1734,92 грн за лютий 2021 року; 1799,89 грн за березень 2021 року; 1234,84 грн за квітень 2021 року.

Так з доданих відповідачем до відзиву на позов копій квитанцій вбачається, що протягом квітня 2019 квітня 2021 року ОСОБА_1 було сплачено за послуги з теплопостачання : 734,64 грн за квітень 2019 року сплачено 13.01.2020; 44,17грн за листопад 2019 року сплачено 13.01.2020; 835,94 грн за грудень 2019 року сплачено 10.06.2020; 1885,94 грн за січень 2020 року сплачено 06.10.2020; 1635,14 грн за лютий 2020 року сплачено 22.10.2020; 1197 грн за березень 2020 року сплачено 19.11.2020; 1008,43 грн за квітень 2020 року сплачено 19.11.2020; 2351,46 грн за листопад-грудень сплачено 05.052021; 1827,86грн за січень 2021 року сплачено 11.10.2021; 1734,92грн за лютий 2021 року сплачено 20.10.2021; 1799,89 грн за березень 2021 року сплачено 25.10.2021; 1234,84 грн за квітень 2021 року сплачено 06.10.2021 (а.с. 61-73).

Тобто відповідачем за вказаний період на підставі відповідних рахунків позивача було сплачено за отримані послуги.

Також з цієї інформації вбачається, що КП «ХТМ» було зараховано платежі у червні 2019 року у розмірі 1910,59 грн; 3812,02 грн у січні 2020 року; 2721,88 грн у червні 2020 року; 1635,14 грн у жовтні 2020 року; 2205,43 грн у листопаді 2020 року.

За змістом ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такі черговості 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання, у другу чергу сплачуються проценти і неустойка, у третю чергу сплачується основна сума боргу.

З квитанцій, наданих відповідачем вбачається, що ним вказувався період за який сплачувався платіж.

Оскільки між позивачем та відповідачами відсутній договір з цього приводу тому у позивача не було правових підстав для одностороннього зарахування отриманих платежів для погашення заборгованості за інший, ніж це було зазначено у рахунках та квитанціях про сплату, період.

Отже, заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги відповідач сплатив добровільно у повному обсязі, проте несвоєчасно.

Щодо посилання відповідача на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» №530-ІХ від 17.03.2021 р. необхідно зазначити наступне.

На період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Однак, Цивільним кодексом України, крім неустойки (штрафів, пені)передбачений й інші види відповідальності за порушення зобов`язання.

Відшкодування збитків та стягненню неустойки регулюється ст. 624 ЦК України, поняття неустойки та ї різновиди, а саме - штраф, пеня-визначені в ст. 549 ЦК України.

Право нарахування і стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат в якості відповідальності за порушення грошового зобов`язання містяться в ч. 2 ст. 625 ЦК України та ці положення не є тотожними до положень ст. 624 ЦК України щодо стягнення неустойки (штрафу, пені).

У постанові від 18.03.2019 року у справі № 210/5796/16-ц Верховний суд України прийшов до висновків, що інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та 3% річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові.

Відповідальність передбачена ст. 625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання, незалежною та відмінною від інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема неустойки (штрафів, пені).

Таким чином, мораторій встановлений Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» №530-ІХ від 17.03.2021 р. на нарахування неустойки (штрафу, пені) під час карантину не розповсюджується на інші види відповідальності, передбачені законодавством, зокрема, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Крім того, заборгованість відповідача, до якої позивач застосовує санкції, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, почала виникати з квітня 2019 року, а відповідно до чинної Постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та з урахуванням Постанов КМУ від 11 березня 2020 р. №211, від 20 травня 2020 р. №392, від 22 липня 2020р. № 641, карантин на території України триває з 12 березня 2020 року, тобто заборгованість виникла до встановлення карантину на території України.

Отже підлягає стягненню з відповідача на користь позивача інфляційні втрати у розмірі 1891 грн 73 коп. та 3% річних у розмірі 1004 грн.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув, та дійшов до необґрунтованого висновку про стягнення заборгованість за теплову енергію у розмірі 11091 грн 20 коп. В цій частині позов не доведений і тому у його задоволенні необхідно відмовити.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Виходячи з наведеного обґрунтування, колегія суддів приходить до висновку, що наявні правові підстави для стягнення в з відповідача лише суми інфляційних втрат у розмірі 1981 грн 73 коп. та 3% річних у розмірі 1004 грн, а в частині стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання апеляційний суд вважає позов необґрунтованим та недоведеним, і тому відмовляє у цій частині у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За результатами перегляду справи судом апеляційної інстанції позов КП «ХТМ» визнаний обґрунтованим на 15 %.

При подачі позовної заяви КП «ХТМ» сплатило 2270 грн судового збору, при подачі апеляційної скарги відповідач сплатив 2962,50 грн. Тому з ОСОБА_1 на користь КП «ХТМ» належить стягнути 340,50 грн судового збору за подачу позовної заяви та з КП «ХТМ» належить стягнути на користь відповідача 2518,12 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, з урахування ч. 10 ст. 141 ЦПК України, з КП «ХТМ» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2177,62 грн (2518,12 340,50).

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2022 року змінити.

У задоволенні позову комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за теплову енергію за період квітень 2019 року - квітень 2021 року у розмірі 11091 грн 20 коп. відмовити. В іншій частині: про стягнення суми інфляційних втрат у розмірі 1981 грн 73 коп. та 3% річних у розмірі 1004 грн. рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2022 року залишити без змін.

Стягнути з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 2177,62 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 09 травня 2023 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді - І.В. Бурлака.

Н.П. Пилипчук.