ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2023 року м. Чернівці

справа № 727/5973/22

провадження №22-ц/822/261/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.

секретар Петранюк Ю.Т.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 20 січня 2023 року та на ухвалу Шевченківського районного суду м.Чернівців від 21 листопада 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частку земельної ділянки

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частку земельної ділянки.

Зазначала, що вона є власницею 1/2 частки садового будинку в АДРЕСА_1 на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 09.06.2021 року, справа №727/7582/20, яке залишено в силі Постановою Верховного суду від 04.05.2022 року.

Вказаний садовий будинок визнано спільною сумісною власністю подружжя її та ОСОБА_4 , рішенням Верховного суду визнано недійсним договір дарування цього будинку, який укладений між ОСОБА_3 та його донькою ОСОБА_2 .

Садовий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0575 га за кадастровим №:15:003:1307, цільове призначення для індивідуального садівництва. Земельна ділянка на даний час належить на праві власності відповідачці ОСОБА_2 .

Також зазначала, що постійно проживає у будинку, який розташований на спірній земельній ділянці з часу побудови цього будинку з 1992 року, обробляє спірну земельну ділянку і вона їй необхідна для обслуговування її частки у будинку.

Просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0575 га за кадастровим №:15:003:1307, цільове призначення для індивідуального садівництва, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 та стягнути на її користь судові витрати, зокрема витрати на правничу допомогу в розмірі 50 000грн.

Короткий зміст рішення та ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 21 листопада 2022 року заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог за її позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частку у земельній ділянці залишено без розгляду.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 20 січня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частку земельної ділянки відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м.Чернівців від 21 листопада 2022 року та прийняти до розгляду її заяву про збільшення позовних вимог та скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 20 січня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_1 не погоджується з ухваленим рішенням та ухвалою суду, вважає що вони ухвалені з порушенням норм процесуального права та всупереч нормам матеріального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи з огляду на наступне.

Вважає, що суд першої інстанції порушив її право на судовий захист внаслідок надмірного формалізму при застосуванні норм ЦПК України, чим порушив її право власності на земельну ділянку, тому як позбавив її можливості вільно розпоряджатись нею.

З приводу твердження суду, що між нею та ОСОБА_2 є спір щодо порядку користування земельною ділянкою, то вказане не відповідає дійсності, та не підтверджено жодними доказами по справі.

Оскільки ОСОБА_2 не є співвласником садового будинку, не проживає в ньому, ніколи ним не користувалася, набула право власності на земельну ділянку лише у зв`язку із набуттям права власності на садовий будинок, у позивача з нею не може бути спору щодо порядку користування земельною ділянкою.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що ОСОБА_3 отримав земельну ділянку для ведення садівництва в садівничому товаристві «Садівник» по АДРЕСА_1 площею 0,0575 га на підставі рішення виконкому Чернівецької міської ради від 30.12.1996 року № 903/26, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю та списком членів садівничих товариств, яким безоплатно передаються у приватну власність земельні ділянки для садівництва згідно з матеріалами інвентаризації.

Згідно з рішенням виконкому Чернівецької міської ради від 30.12.1996 року № 903/26 видано відповідачу ОСОБА_3 . Державний Акт про право приватної власності на землю 1 -ЧВ №011252 зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних Актів на право власності на землю за Л № 0875 від 06.04.1998 року.

Земельна ділянка в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :15:003:1307 площею 0,0575 га цільове призначення для індивідуального садівництва, 17.11.2016 року була набута у власність ОСОБА_2 на підставі договору дарування земельної ділянки від 17.11.2016 року за реєстровим №2527. Право власності відповідачки ОСОБА_2 на дане майно зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.11.2016 року за №01.

Постановою Верховного суду від 04 травня 2022 року залишено в силі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 09 червня 2021 року, яким визначено, що ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності 1/2 частка у садовому будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , який складається з: садового будинку літ.А-І загальною площею 226,40 кв.м.; сараю (літ.Б); вбиральні (літ.В.); альтанки (літ.Г); криниці - І; огорожі № 1-3.

21 листопада 2022 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог по справі за її позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частку у земельній ділянці, в якій вона просила припинити право власності ОСОБА_2 на 1/2 частку у земельній ділянці за кадастровим №:15:003:1307 залишено без розгляду.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши сторін, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказане рішення суду першої інстанції вимогам закону не відповідає.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивачкою не було заявлено позовних вимог про припинення реєстрації права власності за попереднім власником, а одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених випадках.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У порушення вимог статей 212-214, 315 ЦПК України суд першої інстанції на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув, не встановив, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не перевірив доводів позивача й не надав належної правової оцінки поданим доказам, не врахував роз`яснень Верховного Суду України, відповідно до яких позивач як учасник спільної часткової власності на будинок набуває і право на земельну ділянку пропорційно розміру його частки у спільній власності на вказаний будинок.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власницею 1/2 частки садового будинку в АДРЕСА_1 на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 09.06.2021 р., справа №727/7582/20, яке залишено в силі згідно постанови Верховного суду від 04.05.2022 року.

Вказаний садовий будинок згідно зазначених вище рішень судів визнано спільною сумісною власністю подружжя, визнано недійсним договір дарування цього будинку, який укладений між ОСОБА_3 та його донькою ОСОБА_2 .

Садовий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0575 га за кадастровим №:15:003:1307, цільове призначення для індивідуального садівництва. Дана земельна ділянка на даний час належить на праві власності відповідачці ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 як учасник спільної часткової власності на будинок набула і право на земельну ділянку пропорційно розміру її частки у спільній власності на вказаний будинок.

Встановивши всі обставини справи, суд першої інстанції посилався на те, що суд може визнати право власності на 1/2 частку у земельній ділянці згідно з принципом слідування землі за будівлею та відповідно до вимог статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, лише одночасно припинивши право власності на 1/2 частку у земельній ділянці відповідачки ОСОБА_2 .

Однак, 21 листопада 2022 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог по справі за її позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частку у земельній ділянці, в якій вона просила припинити право власності ОСОБА_2 на 1/2 частку у земельній ділянці за кадастровим №:15:003:1307 залишено без розгляду.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові з цих підстав, не звернув уваги, що при розгляді вимоги про визнання права власності на 1/2 частку земельної ділянки позивача, відповідно слід вирішувати і питання щодо припинити право власності відповідача на цю частину.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що заява ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог по справі за її позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частку у земельній ділянці, в якій вона просила припинити право власності ОСОБА_2 на 1/2 частку у земельній ділянці за кадастровим №:15:003:1307 є обгрунтованою і це питання слід вирішувати одночасно з визнанням права власності на 1/2 земельної ділянки, отже залишаючи заяву без розгляду при вирішенні даної категорії справ, суд допустився надмірного формалізму.

Враховуючи зазначене, доводи апеляційної скарги є обгрунтованими, знайшли свого підтвердження при розгляді апеляційної скарги та підлягають задоволенню, а рішення та ухвала суду першої інстанції скасуванню.

Що стосується витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 50 000 грн. Відповідач в своїх запереченнях просила відмовити у стягненні з неї цих витрат.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

В силу до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

В свою чергу, відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст.137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, апеляційної скарги, надання консультацій тощо).

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

За висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у справах №905/1795/18 та №922/2685/19, визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано ордер на надання правничої допомоги серія СЕ№1057648 від 24.02.2023 року, ордер на надання правничої допомоги серія СЕ№1057524 від 23.02.2023 року, копії договорів про надання правової допомоги від 08.09.2020 року, копії додаткових угод про надання правової допомоги від 20.02.2023 року, акт виконаних робіт за договором про надання правової допомоги від про надання правової допомоги від 08.09.2020 року, додаткових угод про надання правової допомоги від 20.02.2023 року, гонорари адвокатів за послуги згідно умов договорів про надання правової допомоги від 08.09.2020 року та додаткових угод про надання правової допомоги від 20.02.2023 року, становлять фіксований розмір по 25000 грн. кожному адвокату.

Частиною 6 ст.81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Зокрема докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Матеріали справи містять Акт виконаних робіт від 24.02.2023 року, з якого вбачається, що розмір витрат на правничу допомогу включає в себе всі витрати по розгляду всіх справ, що були предметом судових спорів між сторонами. В зазначеному Акті не вказано переліку робіт які були виконані адвокатами при розгляді даної справи як в суді першої так і апеляційної інстанції, не зазначено кількість витраченого часу та відповідно не зазначено розмір витрат на правничу допомогу, яку поніс позивач саме при розгляді даної справи.

Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат на надання правничої допомоги є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Зазначених доказів апелянтом не надано і матеріали справи не містять.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачем не надано доказів фактичного понесення витрат на професійну правничу допомогу у визначеному законом порядку, пов`язаних з розглядом саме даної справи.

Враховуючи зазначене, в стягненні цих витрат слід відмовити.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування ухвали та рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.

Згідно частин 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову, слід стягнути на користь позивача витрати по сплаті судового збору за подачу позову (992,40 + 992,40 =1984,80) та апеляційну скаргу (2977,20) по 2481 грн з кожного із відповідачів.

Керуючись ст. ст.374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 20 січня 2023 року та ухвалу Шевченківського районного суду м.Чернівців від 21 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частку земельної ділянки задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0575 га за кадастровим №:15:003:1307, цільове призначення для індивідуального садівництва, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , садівниче товариство «Садівник» та припинити право власності ОСОБА_2 на 1/2 частку зазначеної земельної ділянки.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 2481 грн судових витрат з кожного.

У стягненні витрат на правничу допомогу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 16 травня 2023 року.

Головуючий І.Б. Перепелюк

Судді: Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк