БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
провадження № 2/361/1332/23, cправа № 361/4027/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«11» квітня 2023 року м.Бровари Київської області

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Василишина В.О.,

за участю секретаря судових засідань Степанюк А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України та командира цієї військової частини, начальника Лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони України про визнання протиправними та скасування наказів, визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про перерахунок заробітної плати, а також визнання протиправними дій та бездіяльності,

в с т а н о в и в:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, в якому просить скасувати наказ № 107 від 11 липня 2022 року та наказ № 119 від 28 липня 2022 року командира військової частини НОМЕР_1 ; визнати її звільнення незаконним, визнати незаконність дій з боку уповноважених осіб військової частини НОМЕР_1 та Лікувально-діагностичного центру виконання наказу «Про поновлення на роботі» від 04 січня 2016 року за № 758/14732/14, стягнути на свою користь заробітну плату за час вимушеного прогулу, недоплачену заробітну плату, компенсацію за затримку заробітної плати, а також вихідну допомогу у розмірі тримісячного заробітку.

В обґрунтування вимог зазначається, що позивач перебувала у трудових відносинах з військовою частиною НОМЕР_2 . На підставі наказу № 149 від 11 листопада 2014 року звільнена з роботи за пунктом 3 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Рішенням Подільського районного суду місті Києва від 04 січня 2016 року у справі

№ 758/14732/14 ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника клінічної лабораторії

лікаря-лаборанта.

На підставі вказаного судового рішення наказом № 71 командира військової частини

НОМЕР_1 від 16 травня 2022 року позивача поновлено на посаді начальника лабораторії військової частини НОМЕР_1 .

01 червня 2022 року командир військової частини НОМЕР_1 повідомив позивачу про наступне звільнення у зв`язку зі скороченням штату працівників.

Наказом № 107 від 11 липня 2022 року внесено зміни до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16 травня 2022 року.

Наказом № 119 від 28 липня 2022 року позивача звільнено з роботи з

29 липня 2022 року на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Вказаний наказ позивач вважає незаконним, так як командир військової частини не повідомив їй про всі наявні вакантні посади відповідно до кваліфікації та не запропонував відповідну роботу. Підставою для скорочення стала відсутність посади начальника лабораторії лікар-лаборант у штатному розписі військової частини НОМЕР_1 . До звільнення у 2014 році посада позивача була у штатному розписі. Після поновлення на роботі на підставі судового рішення з 11 листопада

2014 року трудовий договір не переривався, позивач продовжила працювати на своїй посаді на тих же умовах трудового договору, що існували до незаконного звільнення. Оскільки командир військової частини НОМЕР_1 , поновлюючи ОСОБА_1 на попередній посаді, не ввів її до штатного розпису, звільнення не може вважатися законним. З підстав поновлення порушених трудових прав позивач звернулася до суду.

Ухвалою суду від 05 вересня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

03 жовтня 2022 року до суду надійшов відзив від військової частини НОМЕР_1 .

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити.

Відповідачі Військова частина А 0828 Міністерства оборони України, командир військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України та начальник Лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони України у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Причини неявки суду не повідомлені. Суд розглядає дану справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Наказом № 116 військової частини НОМЕР_2 від 30 грудня 2008 року позивач переведено на посаду завідувача лабораторії лікаря-лаборанта.

Відповідно до наказу № 133 від 01 листопада 2012 року ОСОБА_1 переведено на посаду начальника клінічної лабораторії лікаря-лаборанта.

Наказом начальника Лікувально-діагностичного центру № 66 від 27 червня 2013 року військову частину НОМЕР_2 перейменовано на лікувально-діагностичний центр.

Наказом начальника Лікувально-діагностичного центру № 149 від 11 листопада 2014 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за пунктом 3 статті 40 КЗпП України.

З підстав поновлення на роботі позивач звернулася до суду.

На підставі рішення Подільського районного суду міста Києва у справі № 758/14732/14 від 04 січня 2016 року ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника клінічної лабораторії лікаря-лаборанта Лікувально-діагностичного центру з 11 листопада 2014 року та стягнуто з Лікувально-діагностичного центру середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з

11 листопада 2014 року по 04 січня 2016 року у розмірі 57 609 грн. 36 коп.

На виконання рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 січня 2016 року у справі № 758/14732/14 командиром військової частини НОМЕР_1 № 71 від 16 травня 2022 року ОСОБА_1 поновлено з 16 травня 2022 року на посаді начальника лабораторії військової частини НОМЕР_1 .

Оспорюваним наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 11 липня 2022 року

№ 107 внесено зміни до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16 травня 2022 року № 71, пункт 4 викладено такій редакції: 1. Наказ начальника Лікувально-діагностичного центру від 11 листопада 2014 року № 149 у частині звільнення з роботи

ОСОБА_1 з посади начальника клінічної лабораторії лікаря-лаборанта за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором, вважати скасованим. Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаду начальника клінічної лабораторії лікаря-лаборанта Лікувально-діагностичного центру з 11 листопада 2014 року. На підставі статті 32 КЗпП України ОСОБА_1 , поновлену рішенням Подільського районного суду міста Києва від 04 січня 2016 року на посаді начальника клінічної лабораторії лікаря-лаборанта Лікувально-діагностичного центру у зв`язку з організаційно-штатними змінами з 16 травня 2022 року переведено на рівнозначну посаду начальника лабораторії військової частини НОМЕР_1 як таку, що фактично приступила до виконання обов`язків за посадою.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 28 липня 2022 року № 119 ОСОБА_1 начальника лабораторії військової частини НОМЕР_1 , 29 липня 2022 року звільнено з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Відповідно до статті 83 КЗпП України

ОСОБА_1 виплачено належні суми, а саме грошову компенсацію за невикористану відпустку, додаткову відпустку за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, а також вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку.

Згідно з довідкою № 222/4/168/239/323 від 03 жовтня 2022 року, виданою військовою частиною НОМЕР_3 , ОСОБА_1 у тому, що її заробітна плата у військовій частині НОМЕР_1 за період 16 травня 2022 року по 29 липня 2022 року складала 201 490 грн. 51 коп.

Відповідно до довідки № 222/4/168/239/324 від 03 жовтня 2022 року, виданої військовою частиною НОМЕР_3 , ОСОБА_1 у тому, що при звільненні з роботи відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 28 липня 2022 року № 119 їй була виплачена вихідна допомога у розмірі середньомісячного заробітку у розмірі 17 089 грн. 60 коп.

З довідки № 222/4/168/239/325 від 03 жовтня 2022 року, виданої військовою частиною

НОМЕР_3 , вбачається, що ОСОБА_1 при звільненні з військової частини виплачено грошову компенсацію за невикористану основну відпустку (186 календарних днів) та додаткову відпустку за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (54 календарні дні) за період з 11 листопада 2014 року по 29 липня 2022 року у розмірі 140 858 грн. 40 коп.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до положень статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Згідно зі статтею 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Вимоги частин першої-третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до роз`яснень пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При вирішенні трудового спору щодо поновлення на роботі працівника, звільненого у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників, суд зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення та дотримання відповідачем порядку вивільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу. Суд не вирішує питання щодо доцільності змін в організації виробництва і праці та наступного скорочення штату працівників, так як вирішення вказаних питань належить до виключної компетенції роботодавця (власника або уповноваженого ним органу).

Пунктом 8 абзацу 5 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 671 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року № 730), визначено, що з питань забезпечення організаційних заходів в апараті Міноборони Міністр видає директиви, а з питань реформування та розвитку Збройних Сил, їх бойових і мобілізаційних готовності, оперативної та бойової підготовки, здійснення організаційних заходів та інспектування спільні з начальником Генерального штабу Головнокомандувачем Збройних Сил накази і директиви.

Станом на 16 травня 2022 року, на момент постановлення наказу про поновлення позивача на посаді відповідно до рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 січня 2016 року посада начальника клінічної лабораторії лікаря-лаборанта виведена зі штатного розпису. У зв`язку із організаційно-штатними змінами з 16 травня 2022 року позивача переведено на рівнозначну посаду начальника лабораторії військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу начальника Головного управління розвідки Міністерства оброни України № 4дск від 18 травня 2022 року (Перелік змін до штату № 222/2/77дск від 31 травня

2022 року) у військовій частині НОМЕР_1 були проведені організаційно-штатні заходи, внаслідок чого скорочено посаду начальника лабораторії військової частини НОМЕР_1 .

При постановленні даного рішення судом також враховується, що лікувально-діагностичний центр є юридичною особою публічного права, створюється розпорядним актом органу державної влади, діє у межах та у спосіб визначений для нього, таким чином введення переліку змін до штату наказом начальника є лише реалізацією рішення, яке прийнято уповноваженим суб`єктом, а не прийняття рішення на власний розсуд.

01 червня 2022 року з ОСОБА_1 проведено бесіду, на якій обговорено питання щодо наказу ГУР від 18 травня 2022 року № 4дск (Перелік змін до штату від 31 травня 2022 року

№ 222/2/77дск) у військовій частині НОМЕР_1 проводяться організаційно-штатні заходи, унаслідок яких передбачається скорочення посади, яку вона займає. За результатами бесіди складено відповідний аркуш, підписаний ОСОБА_1 .

Таким чином, позивач за два місяці була повідомлена про наступне вивільнення.

З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку, що при звільненні позивача дотримано вимоги законодавства про працю, розірвання трудового договору, з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 КЗпП України проведено відповідно вимог чинного законодавства.

Правові підстави для скасування наказу про внесення змін до наказу № 107 від

11 липня 2022 року та наказу про звільнення позивача з роботи № 119 від 28 липня 2022 року відсутні. При розгляді даної справи безспірно встановлено, що при звільненні з позивачем проведено повний розрахунок по належних до виплати сумах, а саме по заробітній платі, вихідній допомозі та компенсації за невикористану відпустку. Вимоги щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації за затримку заробітної плати є похідними від вимог про поновлення на роботі та відповідно задоволенню не підлягають.

З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні даного позову.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з позивача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1 984 грн. 80 коп.

На підставі викладеного та керуючись статтями 141, 263-265 ЦПК України, Броварський міськрайонний суд Київської області,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 984 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири) грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.О.Василишин