Справа №705/4598/22
2/705/952/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2023 року м. Умань

Суддя Уманського міськрайонного суду Черкаської області Єщенко О.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження справу за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та просило стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за період з 20.09.2019 по 19.09.2022 у розмірі 3087,65 (Долар США), що за курсом 36,56 відповідно до службового розпорядження НБУ від 19.09.2022 складає 112884,48 грн за кредитним договором № CSU0GK00000106 від 26.03.2008, яка складається з наступного: 3087,65 (Долар США) 3 % річних від простроченої суми, та стягнути з відповідача судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 26.03.2008 уклали кредитний договір № CSU0GK00000106. Згідно з договором АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 48640,00 (Долар США) на термін до 26.03.2028, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, вставлені кредитним договором. Відповідно до договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з кредитним договором. Згідно із договором у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором № CSU0GK00000106. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672, 16-ц, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних витрат і 3% річних за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. У наведеній постанові колегія суддів Великої Палати Верховного Суду погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними в постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16.11.2018 у справі № 918/117/18, від 30.01.2019 у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18 про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Прострочена сума заборгованості за тілом кредиту становить 34307,17 (Долар США). У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач за період з 20.09.2019 по 19.09.2022 має заборгованість 3087,65 (Долар США), яка складається з наступного: 3087,65 (Долар США) 3% річних від простроченої суми.

Ухвалою судді від 13.12.2022 у справі відкрите спрощене позовне провадження, а також роз`яснено відповідачу його право подати відзив на позовну заяву або пред`явити зустрічний позов до позивача у строк 15 днів з дня отримання копії ухвали судді про відкриття провадження у справі.

27.12.2022 представником позивача ОСОБА_2 адвокатом Трепаком О. О.І. подано до суду відзив на позовну заяву, в якому він просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі та застосувати до позову наслідки пропуску строку позовної давності. У відзиві посилався на те, що звертаючись до суду, позивач зазначив, що 26.03.2008 між сторонами було укладено кредитний договір № CSU0GK00000106, відповідно до якого банк надав ОСОБА_1 кредит в сумі 48640,00 доларів США. Позивач вказав, що заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту становить 34307,17 дол. США, виходячи із чого просить стягнути з відповідача 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України в сумі 3087,65 дол. США Відповідач не погоджується з позовними вимогами банку. Долучена до позову виписка по рахунку ОСОБА_3 з 26.03.2008 по 08.11.2022 є неналежним доказом, оскільки виготовлена невідомо ким, на підставі яких первинних документів та взагалі не завірена жодною посадовою особою банку. Також незрозуміло, яким чином позивач визначив суму заборгованості ОСОБА_1 в сумі 34307,17 дол. США. У жодному долученому до позовної заяви документі відсутнє підтвердження суми заборгованості. У ОСОБА_1 не збереглися квитанції про сплату ним заборгованості за кредитним договором, але, незважаючи, що це неналежний доказ, відповідно до розрахунку заборгованості відповідача ним сплачено на погашення кредитної заборгованості 17449,54 дол. США, виходячи із чого його заборгованість за кредитним договором становить 22550,46 дол. США. Заява банку стосовно того, що ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 48640,00 дол. США. Сам позивач долучив до позову ряд документів, які підтверджують, що відповідач отримав кредит у сумі 40000,00 дол. США, що підтверджуються доданими до позову документами. Строк дії кредитного договору встановлено 27.03.2028. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 зроблено правовий висновок стосовно того, що не можуть застосовуватися одночасно норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України про відсотки за договором позики та охоронна норма частини 2 статті 625 ЦК України про стягнення інфляційних збитків і 3 % річних, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Як зазначив позивач, згідно з договором у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі. У даному випадку за прострочення сплати грошових коштів на погашення заборгованості по кредитному договору сторони встановили інший розмір процентів подвійний розмір відсотків за користування кредитом, що позбавляє можливості для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України. Ця обставина є однією з підстав для відмови у позові. Відповідно до виписки по рахунку ОСОБА_1 перший платіж на погашення кредитної заборгованості ним здійснено 21.04.2008, а останній 31.10.2014. У зв`язку з цим, не отримавши кошти на погашення заборгованості, Банк із 26.11.2014 (дати після закінчення платіжного періоду відповідно до п.8.1. кредитного договору) достовірно довідався про порушення його прав. Таким чином, перебіг строку позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором розпочався із 26.11.2014 та закінчився 25.11.2017. Позивач розуміє, що ним було пропущено строк позовної давності для звернення до суду, тому ним позов про стягнення заборгованості за кредитним договором не подано. Оскільки позовна давність спливла щодо основної заборгованості, позовна давність спливла також до вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат, як додаткової вимоги. Зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (постанова ВС від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19). Такої ж позиції Верховний Суд притримується у постановах № 569/12918/16-ц від 02.09.2020, № 442/398/15-ц від 18.03.2020, № 390/880/16-ц від 11.12.2019. Суди мають відмовляти у задоволенні позову про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, нарахованих на вимогу у натуральному зобов`язанні, за безпідставністю, тобто без заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності. Кредитор розуміє, що позовна давність до основної вимоги закінчилась, але рішення суду про відмову стягнення такої вимоги через сплив позовної давності відсутнє. У зв`язку з цим позивач звертається до суду з позовом про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Суд повинен в межах справи про стягнення 3% річних та інфляційних витрат дослідити сплив позовної давності щодо основної заборгованості, яка не є безпосереднім предметом спору, і відмовити у позові за безпідставністю.

23.01.2023 представником позивача подано до суду відповідь на відзив, в якій він просив задовольнити позовну вимоги банку в повному обсязі. Зазначив, що відповідно до правової позиції, висловленої в Постанові Верховного Суду від 16.09.2020 по справі № 200/5647/18, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача, яка повинна досліджуватися судом. Додатково зауважили, що виписка по рахунку формується банківськими комплексами та підписується представником Банка, довіреність якого міститься в матеріалах справи, якою передбачено право працівника підписувати виписки по рахунку. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входить до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних витрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Також позивач у відповіді на відзиві послався на умови кредитного договору щодо погашення заборгованості. Щодо заявленого відповідачем строку позовної давності позивач зазначив, що згідно з п. 8.1.1 кредитного договору договір діє строком до 26.03.2028, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 14.11.2022 до спливу строку позовної давності. Згідно з п. 6.1. кредитного договору обумовлено, що договір діє з моменту його укладення до повного виконання зобов`язань сторонами, тобто термін дії договору обумовлений моментом повного виконання зобов`язань. У зв`язку з цим обставини, на які відповідач посилається, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив таке та дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів.

Судом встановлено, що 26.03.2008 між позивачем та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № CSU0GK00000106.

Дослідивши кредитний договір від 26.03.2008, який укладений між позивачем та відповідачем, суд встановив, що сторони чітко визначили істотні умови такого договору, передбачили права та обов`язки сторін договору, порядок розрахунків, відповідальність сторін та термін дії договору й порядок зміни його умов.

Відповідно до умов вказаного договору Банк зобов`язався надати «Позичальникові» грошові кошти через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п. 8.1 цього Договору. Позичальник доручає Банку провадити погашення заборгованості по даному Кредитному договору в передбачені даним договором строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку Позичальника, що відповідає платіжній картці, емітованій ПриватБанком. Номер рахунку зазначений у п. 8.2. договору (п. 1.1., п. 1.2. Договору).

Відповідно до п. 2.1.3 даного Договору Позичальник звертається до Банку про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до Договорів страхування, укладених відповідно до п. 2.2.7. даного Договору, і доручає Банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно Договорів страхування. Перерахування кредитних коштів Банк зобов`язується провадити у випадку не пред`явлення Позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, до дат їхньої сплати, передбачених Договорами страхування.

Пунктом 2.3.7 Договору встановлено, що Банк має право стягнути Кредит до настання дати, передбаченої п. 8.1, 8.1.1., 8.1.2. даного Договору, у т.ч. шляхом звернення стягнення на заставлене майно, при настанні умов, передбачених п. 2.3.3.

Також умовами Договору передбачено, що Банк зобов`язується надати «Позичальникові» кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 26.03.2008 по 26.03.20208, включно, у вигляді не поновлювальна лінія у розмірі 48640,00 доларів США на наступні цілі: у розмірі 40000,00 доларів США на придбання нерухомості, а також у розмірі 8640,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою користування Кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 8.2. даного Договору. Періодом сплати вважати період з «20» по «25» число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати Позичальник повинен надати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 458,49 доларів США згідно Графіку погашення кредиту для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії (п. 8.1. Договору).

Відповідно до п. 8.1.1. Договору позичальник зобов`язується повернути кредит згідно порядку та в строки, які вказані у п. 8.1. Повне погашення Кредиту повинно бути проведено в останній день строку, вказаного в абз. 1 п. 8.1. даного Договору.

Забезпечення виконання Позичальником зобов`язань за даним Договором виступає іпотека трикімнатної квартири загальною площею 59,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (п. 8.3. Договору).

Відповідно до Додатку № 1 до кредитного договору № CSU0GK00000106 від 26.03.2008: вартість нерухомості 58000,00 дол. США; початковий внесок (>30%) 18000,00 дол. США; сума кредиту 40000,00 дол. США.

До позовної заяви позивачем додано Додаток № 2 до кредитного Договору № CSU0GK00000106 від 26.03.2008 з графіком погашення кредиту, відповідно до якого сума кредиту 40000 дол. США, % 69504,40 дол. США.

Згідно із заявою на видачу готівки № 6 ОСОБА_1 видано кредит згідно з кредитним договором № CSU0GK00000106 від 26.03.2008 в розмірі 40000,00 USD.

Також до позовної заяви додано розрахунок, відповідно до якого зазначено, що основна сума заборгованості за договором за тілом кредиту з 20.09.2019 до 19.09.2022 становить у розмірі 34307,17 USD та згідно з якою нараховуються 3% річних. Період прострочення грошового зобов`язання: кількість днів у періоді з 20.09.2019 до 31.12.2019 103 сума 290,44 USD; з 01.01.2020 по 31.12.2020 366 1029,22 USD; з 01.01.2021 до 19.09.2022 627 1767,99 USD. Всього штрафних санкцій: 3087,65 USD.

Відповідно до виписки з 26.03.2008 по 08.11.2022 заборгованість ОСОБА_1 становить 36693,63 дол. США.

До відповіді на відзив позивачем додано виписку з 26.03.2008 по 02.01.2023, відповідно до якої у графі «перенесення залишку у зв`язку з реорганізацією» зазначено суму 34307,17 USD.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Трепак О.І. у відзиві на позовну заяву просив суд застосувати до позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості наслідки пропуску позивачем строку позовної давності. Як на підставу для застосування строку позовної давності представник відповідача посилається на те, що перебіг строку позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором розпочався із 26.11.2014 (останній платіж сплачено 31.10.2014) та закінчився 25.11.2017. Позивач розуміє, що ним порушено строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів, тому ним позов про стягнення заборгованості за кредитом не подано. Оскільки позовна давність спливла щодо основної заборгованості, позовна давність спливла також до вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних витрат як додаткової вимоги.

Суд відхиляє доводи представника відповідача про відсутність правових підстав для задоволення позову з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності за вимогами про стягнення 3 % річних, нарахованих на суму основного боргу в порядку статті 625 ЦК України, враховуючи таке.

За змістом положень частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України і статті 230 ГК України.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за час прострочення. Аналогічні висновки можна зробити і щодо відсутності судового рішення про стягнення основної суми заборгованості за кредитним договором.

Разом із тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України ).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних. Стягнення 3% річних можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 у справі № 642/493/17-ц та від 30.01.2019 у справі № 922/175/18.

Зважаючи на викладене, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо стягнення 3 % річних, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК на суму основного боргу, який відповідачем не сплачено, загалом частково заявлено у межах строку позовної давності, тому посилання представника відповідача про сплив строку позовної давності за такими вимогами у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу є помилковими, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України.

Також суд враховує, що відповідно до п. 8.1.Договору строк дії договору до 26 березня 2028 року.

Отже, доводи відповідача щодо пропуску строку позовної давності до вимог про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, загалом спростовуються наведеним вище та ґрунтуються на довільному трактуванні представником відповідача норм матеріального права, якими врегульовано поняття 3 % річних та строків позовної давності, що до них застосовуються.

При цьому суд бере до уваги, що позов, відповідно до дати на конверті, направлено до суду 14 листопада 2022 року. Тому позивачем у позові та розрахунках неправильно зазначено позовну давність в межах останніх трьох років, що передували подачі позову з 20.09.2019 по 19.09.2022. Тому враховуючи дату направлення позову до суду, позовна давність повинна обчислюватися з 14.11.2019.

Також суд не бере до уваги посилання представника відповідача у відповіді на відзив про безпідставність заяви позивача про видачу ОСОБА_1 кредиту в сумі 48640,00 дол. США та твердження про те, що відповідач ОСОБА_1 відповідно до кредитного договору, додатків до нього отримав кредит у розмірі 40000,00 дол. США, оскільки зазначене спростовується умовами кредитного договору № CSU0GK00000106 від 26.03.2008 (п. 8.1 Договору).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики.

На підставі ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення.

Оскільки предметом позову є лише стягнення сум, нарахованих з основної суми кредиту в порядку ст. 625 ЦК України, суд розглядає справу лише в межах цих вимог.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тому при вирішенні спору суд не бере до уваги посилання представника відповідача на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі 912/1120/16 щодо неможливості застосування одночасно регулятивної норми ч. 1 ст. 1048 ЦК України про відсотки за договором позики та охоронної норми ч. 2 ст. 625 ЦК України про стягнення 3 % річних, оскільки спір у зазначеній справі не є аналогічним позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 .

Судом встановлено та підтверджено представником відповідача у відзиві на позовну заяву, що відповідач у порушення умов договору, укладеного з позивачем, не виконував належно зобов`язання за договором, в результаті чого утворилася заборгованість.

При цьому суд, при вирішенні спору, позбавлений можливості встановити загальний розмір заборгованості відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № CSU0GK00000106 від 26.03.2008 станом на час подання позову до суду, оскільки відповідно до виписки, долученої позивачем до позову розмір заборгованості з 26.03.2008 по 08.11.2022 становить 36693,63 USD. При цьому до відповіді на відзив представником позивача додано виписку з 26.03.2008 по 02.01.2023, де у графі «перенесення залишку у зв`язку з реорганізацією» зазначено суму 34307,17 USD. Відповідно суд не має можливості встановити розмір 3% річних.

Згідно з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач не звертався до суду з позовними вимогами до відповідача про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України.

Таким чином, вимоги банку про стягнення 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України в період дії договору, строк виконання якого не закінчився, є безпідставними, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Крім того, відповідно до положень пункту 6 розділу IV Закону України «Про споживче кредитування» від 17.03.2020 № 533-ІХ (із змінами) у разі прострочення споживачем у період з 01.03.2020 по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (СОVID- 19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01.03.2020 по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (СОVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором.

Також Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 № 2120-IX були внесені зміни до ЦК України та Закону «Про споживче кредитування», а Національним банком України прийнято «Правила роботи банків у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану», затверджені постановою правління НБУ від 25.03.2022 № 23 «Про деякі питання діяльності банків України та банківських груп».

Зазначеними нормативно-правовими актами запроваджено такі умови виконання позичальниками зобов`язань за кредитними договорами: у разі прострочення виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит позичальник звільняється від відповідальності перед кредитодавцем, тобто до позичальника не можуть застосовуватись будь-які санкції за невиконання умов кредитного договору; якщо позичальником прострочено внесення щомісячних обов`язкових платежів за кредитним договором, він звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за таким договором; щодо споживчих кредитів - забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом у разі невиконання зобов`язань за договором. Наведені вище умови чинні в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у 30-денний строк після дня його припинення або скасування. Крім того, штрафні санкції та інші платежі, сплата яких передбачена у договорі, нараховані за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) договору включно з 24.02.2022 р., підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Тобто, відповідно до запроваджених змін боржник звільняється від відповідальності саме за прострочення виконання грошового зобов`язання, а фінансові установи не мають права застосовувати передбачені договором санкції у разі такого порушення (неустойки, збільшення відсотків).

З наведеного вбачається, що законодавцем на час дії воєнного стану фактично запроваджено скасування санкцій за невиконання основного зобов`язання, а не скасування виконання зобов`язань за кредитними договорами як таких. Тобто, на період дії воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення чи скасування фінансові установи не мають права застосовувати до позичальників штрафні санкції за несвоєчасне внесення відповідних коштів та, відповідно, стягувати ці суми.

З огляду на те, що предметом позову є стягнення 3% річних від суми заборгованості за кредитним договором, відповідач звільнений від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань за даним договором під час дії карантину та воєнного стану.

Судом встановлено, що відповідно до позовної заяви та розрахунку суми боргу вбачається, що сума заборгованості позивачем нараховується в тому числі за період з 01.01.2020 до 31.12.2020 та за період з 01.01.2021 до 19.09.2022. Тільки за цей період позивачем нараховано 993 дні прострочення грошового зобов`язання та 3% річних на загальну суму 2797,21 дол. США.

У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку, що позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 3% річних, які були, зокрема, нараховані на суму заборгованості, що включає у себе відсотки за порушення зобов`язань за договором, за період дії карантину та запровадженого в Україні воєнного стану.

Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості та достовірності, суд, розглядаючи даний спір у межах заявлених позовних вимог, та враховуючи, що позивачем не обґрунтовано розмір заборгованості за кредитним договором, пред`явлено позовну вимогу про стягнення 3% річних поза межами стягнення боргу за основною вимогою, та нараховано таке стягнення на суму заборгованості за договором, що включає у себе відсотки за порушення зобов`язань за договором, в період дії карантину та воєнного стану, вважає позовні вимоги безпідставними, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати зі сплати судового збору з відповідача стягненню не підлягають.

На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду через Уманський міськрайонний суд Черкаської області шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційної скарги.

Позивач: АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»; 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1 «Д», .

Відповідач: ОСОБА_1 ; АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Суддя О.І.Єщенко