Номер провадження: 22-ц/813/1741/23
Справа № 515/1498/20
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Власенко С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу голови Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 липня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права на земельну частку (пай),

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Татарбунарського районного суду Одеської області до Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області з позовом про визнання права на земельну частку (пай).

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Лиман Татарбунарського району Одеської області помер чоловік позивача - ОСОБА_2 , після смерті якого позивач прийняла у спадщину земельну ділянку площею 3,32 га, що розташована на території Лиманської сільської ради на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Нещодавно позивач дізналася, що у її чоловіка був сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0189915, виданий Татарбунарською районною державною адміністрацією Одеської області 18.11.1997 року, на земельну частку (пай) розміром 4,97 в умовних кадастрових гектарах із земель колишньої агрофірми «Прикордонник» Татарбунарського району Одеської області, яку позивач має право спадкувати як спадкоємець першої черги за законом відповідно до ч.1 ст.529 ЦК України в редакції 1963 року. На теперішній час позивач є єдиним спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_2 , їхній зі спадкодавцем син ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . При зверненні до нотаріуса з приводу прийняття спадщини позивач отримала відмову, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, що підтверджує право спадкодавця на спадкове майно. Позивачу не відомо, де знаходиться оригінал правовстановлюючого документу на право на земельну частку (пай), вона припускає, що спадкодавець втратив його за життя. Про втрату правовстановлюючого документу позивачем розміщено оголошення в газеті «Татарбунарський вісник».

Вказуючи, що інакше ніж в судовому порядку вона не може успадкувати право на земельну частку (пай), що залишилась після смерті спадкодавця, позивач звернулась до суду та просила суд визнати за нею право на спадкове майно.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) розміром 4,97 в умовних кадастрових гектарах із земель колишньої агрофірми «Прикордонник», с. Лиман Татарбунарського району Одеської області, згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0189915, виданого Татарбунарською районною державною адміністрацією Одеської області 18.11.1997 року на ім`я ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з таким рішенням суду, голова Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 липня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.04.2022 року зупинено апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою голови Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 липня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права на земельну частку (пай), у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 .

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.09.2022 року відновлено апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою голови Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 липня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права на земельну частку (пай), яке було зупинено ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.04.2022 року у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 .

Згідно з відповіддю Саратської державної нотаріальної контори 17.11.2022 року спадкова справа після смерті ОСОБА_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , не заводилася.

Згідно з відповіддю Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 21.12.2022 року, що надійшла до суду 31.03.2023 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , була зареєстрована та проживала одиноко на час смерті за адресою: АДРЕСА_1 .

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 04.04.2023 року на 14-30 год., представник Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області не з`явився, про причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 до Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, визнаючи за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) розміром 4,97 в умовних кадастрових гектарах із земель колишньої агрофірми «Прикордонник», с. Лиман Татарбунарського району Одеської області, згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0189915, виданого Татарбунарською районною державною адміністрацією Одеської області 18.11.1997 року на ім`я ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що:

-на ім`я ОСОБА_2 , як члена колишньої агрофірми «Прикордонник», виписаний сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0189915, зареєстрований в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 18.11.1997 року за № 811;

-державний акт на право приватної власності на землю взамін сертифікату на право на земельну частку (пай) на ім`я ОСОБА_2 не виготовлявся та не видавався;

- ОСОБА_1 є дружиною та спадкоємцем першої черги за законом після смерті чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , прийняла спадщину,

- перешкодою в отриманні нею свідоцтва про право на спадщину на право на земельну частку (пай) є те, що оригінал сертифікату на право на земельну частку (пай) відсутній.

По суті заявлених вимог районний суд набув обґрунтованого висновку, але при цьому не визначився з належним відповідачем.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

-згідно з копії паспорту серії НОМЕР_1 видно, що позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_7 в с. Лиман Татарбунарського району Одеської області (а. с. 4);

-відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.01.1999 року, спадкоємцем майна ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , є його дружина ОСОБА_1 . Спадкове майно складається із земельної ділянки площею 3,32 га, розташованої на території Лиманської сільської ради, належної ОСОБА_2 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії І-ДО № 036029 (а. с. 5);

-згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 чоловік позивачки ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 в с. Лиман Татарбунарського району Одеської області (а. с. 6);

-згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 (а.с.7) слідує, що син позивача ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Лиман Татарбунарського району Одеської області. На момент смерті він проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Поховання проводила мати померлого, ОСОБА_1 , що вбачається з довідки Лиманської сільської ради № 462 від 17.07.2017 р. (а. с. 7а);

-згідно з листом відділу ГУ Держгеокадастру в Одеській області № 236/421-20 від 04.03.2020 року сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0189915, зареєстрований в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 18.11.1997 року за № 812, виписаний на ім`я члена колишньої агрофірми «Прикордонник» ОСОБА_2 ; державний акт на право приватної власності на землю взамін сертифікату на право на земельну частку (пай) на ім`я ОСОБА_2 не виготовлявся та не видавався (а. с. 8);

-листом нотаріуса від 04.08.2020 року № 429/2020/01-16 свідчить про неможливість позивача отримати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) після померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_2 з причини відсутності правовстановлюючих документів на успадковане майно (а. с. 9);

-газета «Татарбунарський вісник» № 47 (6078) від 26.11.2020 року містила оголошення про недійсність сертифікату на право власності на земельну частку (пай) серії ОД № 0189915, виданого на ім`я ОСОБА_2 , що вбачається з її копії (а. с. 17);

-згідно з копіями розпорядження Татарбунарської райдержадміністрації від 27.10.1997 року за № 245/А-97 та Проекту відведення земельних ділянок для ведення селянських фермерських господарств на території Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області слідує, що ОСОБА_2 передано у приватну власність для ведення селянського (фермерського) господарства земельну ділянку площею 3,32 га та видано державний акт на право приватної власності на землю (а. с. 21-40);

-згідно з листом відділу у Татарбунарському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області № 1/121-21 від 05.01.2021 року видно, що згідно Книг реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) по Лиманській сільській раді зареєстровано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0189915 на ім`я ОСОБА_2 , зареєстрований в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 811, позначка про отримання сертифікату (підпис) в Книзі відсутня (а. с. 46);

-згідно з витягом з Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) у Книзі є запис під № 811, з якого слідує, що на підставі рішення № 245 А-96 на ОСОБА_2 зареєстровано сертифікат серії ОД № 0189915 на земельну частку (пай), площею 4,97 га, однак підпис власника сертифікату відсутній (а. с. 47).

Колегія суддів виходить з наступного.

За змістом пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі ЦК України), який набрав чинності з 01 січня 2004 року, він застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Правила статті 1277 ЦК України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року.

Тлумачення статті 5 та абзацу 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Проте із загального правила про застосування актів цивільного законодавства до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ними чинності, абзацом 2 пункту 5 Прикінцевих пунктом передбачається виняток і допускається застосування ЦК України до прав та обов`язків, які продовжують існувати після набрання ним чинності.

Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК Української РСР свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; подача державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

Спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 ЦК Української РСР); якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Якщо хто-небудь з спадкоємців відмовився від спадщини на користь держави, до держави переходить частка спадкового майна, належна цьому спадкоємцеві. Якщо при відсутності спадкоємців за законом заповідана тільки частина майна спадкодавця, решта майна переходить до держави (частини першатретя статті 555 ЦК Української РСР).

Держава при існуванні юридичних фактів, визначених пунктами 15 частини першої статті 555 ЦК Української РСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися. Оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою.

З урахуванням того, що в частині першій статті 555 ЦК Української РСР закріплювався перехід спадщини до держави та існував строк шість місяців для прийняття спадщини іншими спадкоємцями, то абзац 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України може застосовуватися тільки, якщо спадщина відкрилась після 01 липня 2003 року, проте не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мали право спадкування відповідно до норм ЦК Української РСР. Тому однорічний строк, який встановлений частиною другою статті 1277 ЦК України та в абзаці 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, може підлягати обчисленню, починаючи не раніше 01 липня 2003 року.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 671/22/19 (провадження № 61-9511сво19).

До спадщини, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , застосуванню підлягають норми ЦК Української РСР.

У частині першій статті 555 ЦК Української РСР встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо: спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; всі спадкоємці відмовились від спадщини; всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу); ні один із спадкоємців не прийняв спадщини.

У справах про спадкування щодо спадщини, яка відкрилася до 01 липня 2003 року, належним відповідачем є спадкоємці (спадкоємець), які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є держава в особі уповноваженого органу.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 621/895/17 (провадження № 61-15792св19).

У позовній заяві ОСОБА_1 відповідачем за вимогами про визнання права на земельну частку (пай) у порядку спадкування за законом визначила Лиманську сільську раду Білгород-Дністровського (Татарбунарського) району Одеської області.

Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Законом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також предмет та підстави позову (пункти 2 і 3 частини другої статті 187 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість, саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.

Тобто, відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 344/16101/17 (провадження № 61-9395св20).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

Відповідно до частин другої та третьої статті 51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Тлумачення вказаних норм процесуального права свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

Позивач у цій справі клопотань про заміну первісних відповідачів належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Вирішуючи спір, суд не звернув уваги, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, проте вирішив спір по суті.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та вимоги статті 555 ЦК Української РСР, належним відповідачем у справі є держава в особі уповноваженого органу.

Встановлюючи обставини та надаючи правовий аналіз заявленим у справі вимогам, суд першої інстанції у рішенні не дав належної оцінки суб`єктному складу судового процесу та вирішив спір до Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського (Татарбунарського) району Одеської області, яку позивач визначила відповідачем.

За таких обставин оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, висновки суду про задоволення позовних вимог зроблені за неналежного суб`єктного складу, отже, є помилковими, а судове рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права.

Отже, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права на земельну частку (пай) у порядку спадкування за законом суду слід було відмовити за суб`єктним складом у зв`язку з залученням неналежного відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення позову без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу голови Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області задовольнити частково.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права на земельну частку (пай) залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 11.04.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова