Житомирський апеляційний суд
Справа №277/340/22 Головуючий у 1-й інст. Заполовський В.В.
Категорія 44 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Зінчук Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №277/340/22 за позовом керівника Новоград-Волинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Ємільчинської селищної ради Житомирської області до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням,

за апеляційною скаргою Житомирської обласної прокуратури

на рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 30 серпня 2022 року, яке ухвалене під головуванням судді Заполовського В.В. у смт.Ємільчине,

в с т а н о в и в:

У травні 2022 року керівник Новоград-Волинської окружної прокуратури Житомирської області в інтересах держави в особі Ємільчинської селищної ради Житомирської області звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 на користь Ємільчинської селищної ради Новоград-Волинського району Житомирської області, як правонаступника Великоцвілянської сільської ради Ємільчинського району Житомирської області, шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, в сумі 78 600 грн.

Позов обґрунтований тим, що вироком Ємільчинського районного суду Житомирської області від 08 лютого 2019 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.364 та ч.1 ст.366 КК України, а саме в тому, що вона, перебуваючи на посаді Великоцвілянського сільського голови Ємільчинського району Житомирської області, будучи службовою особою органу місцевого самоврядування, діючи умисно, в інтересах ОСОБА_2 , вчинила зловживання службовим становищем та службове підроблення, що завдало істотної шкоди інтересам ОСОБА_3 , яке виразилося в унеможливленні ним належно користуватися своїм майном при оформленні права на земельну ділянку для обслуговування власних будівель та громадським інтересам в особі територіальної громади с. Велика Цвіля, оскільки з власності громади безпідставно вибули земельні ділянки з кадастровими номерами :05:002:0014 та :05:002:0015 загальною площею 2 га, ринковою вартістю 78 600 грн. На підставі завідомо неправдивого рішення Великоцвілянської сільської ради від 20 листопада 2014 року №384 право власності на вищевказані земельні ділянки спочатку було зареєстроване за ОСОБА_4 , який за договором купівлі-продажу від 05 березня 2015 року продав їх ОСОБА_2 . У подальшому вказані земельні ділянки перейшли у власність ОСОБА_5 та були реалізовані з електронних торгів, переможцем яких визнаний ОСОБА_6 , за яким зареєстровано право власності на вказані земельні ділянки. Отже, спірні земельні ділянки продані у порядку, встановленому для виконання судових рішень, та вони вибули з володіння територіальної громади с.Велика Цвіля Ємільчинського району Житомирської області не з її волі. Постановою Житомирського апеляційного суду від 02 лютого 2022 року Новоград-Волинській місцевій прокуратурі у задоволенні позову в інтересах держави в особі Великоцвілянської сільської ради Ємільчинського району до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння відмовлено із посиланням на те, майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених в порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому випадку, якщо публічні торги визнані недійсними. Судове рішення про те, що ОСОБА_6 набув спірні земельні ділянки з незаконних підстав відсутнє, публічні торги недійсними не визнавалися. Оскільки саме внаслідок незаконних дій ОСОБА_1 , вина якої доведена вироком, спірні земельні ділянки вибули з володіння територіальної громади, то інтереси держави залишаються незахищеними. Дані щодо визнання електронних торгів недійсними, внаслідок яких ОСОБА_6 став власником спірних земельних ділянок, відсутні. Вказані земельні ділянки не можуть бути повернуті, що передбачає вжиття заходів представницького характеру шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь територіальної громади - Ємільчинської селищної ради Житомирської області, як правонаступника Великоцвілянської сільської ради Ємільчинського району Житомирської області, шкоди, заподіяної злочином у розмірі вартості спірних земельних ділянок станом на час їх незаконного вибуття, що є належним способом захисту інтересів держави в даному спорі.

Рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 30 серпня 2022 року в задоволенні позову відмовлено у зв`язку зі спливом позовної давності.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Житомирська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу. Посилаючись на не застосування закону, який підлягав застосуванню до спірних правовідносин, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що у даному випадку перебіг позовної давності почався з наступного дня після набрання законної сили вироком Ємільчинського районного суду Житомирської області в справі №277/555/18, а саме з 12 березня 2019 року. Застосовуючи наслідки спливу строку позовної давності, суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин положення Закону України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» та пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, а тому дійшов помилкового висновку, що керівник Новоград-Волинської окружної прокуратури Житомирської області звернуся до суду з позовною заявою про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, після закінчення строку позовної давності. Суд першої інстанції не врахував, що строк позовної давності на час звернення прокуратури із даним позовом до суду продовжений на строк дії карантину.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні прокурор у справі Житомирської обласної прокуратури Тарасюк В.С. апеляційну скаргу підтримала та просить її задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати та постановити нове судове рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь Ємільчинської селищної ради Новоград-Волинського району Житомирської області шкоду, заподіяну внаслідок вчинення кримінального правопорушення, в сумі 78 600 грн.

Представник Ємільчинської селищної ради та відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені своєчасно належним чином (а.с.167,162-163,168-169).

Ємільчинська селища рада про причини неявки свого представника суд не сповістила. У разі неповідомлення про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Судова повістка, яка надіслана рекомендованим повідомленням про вручення на адресу місця проживання відповідача ОСОБА_1 , повернута поштою із зазначенням причини: «адресат відсутній за вказаною адресою». За положеннями пунктів 3,4 частини восьмої ст.128 ЦПК України, висновками Верхового Суду, викладеними у постановах від 21 грудня 2022 року в справі №757/15603/19, від 30 листопада 2022 року в справі №760/2578/13-ц, від 31 серпня 2022 року в справі №760/17314/17, у разі повернення поштового відправлення з причини «адресат відсутній за вказаною адресою» - судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки. Крім того, відповідач ОСОБА_1 відмовилася від отримання судової повістки. За положеннями частини дев`ятої ст.130 ЦПК України особа, яка відмовляється одержати судову повістку, вважається повідомленою. Також до суду від відповідача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності (а.с.172). У заяві відповідач одночасно висловила своє відношення до апеляційної скарги, яка, на її переконання, задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду, яким прокурору в задоволенні позову відмовлено у зв`язку зі спливом позовної давності є законним і обґрунтованим.

Із огляду на вищевикладене, неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина друга ст.372 ЦПК України). Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності, суд першої інстанції виходив із того, що вина відповідача ОСОБА_1 у вчиненні нею кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України, результатом яких стало заподіяння шкоди на загальну суму 78 600 грн. доведена. Заподіяна шкода пов`язана із вчиненням кримінального діяння, а тому дійшов переконання, що позов є обґрунтованим. Разом із тим, відповідач у відзиві на позовну заяву просить відмовити у задоволенні позову, застосувавши позовну давність. Позивач про порушення свого права дізнався в день набрання законної сили вироком Ємільчинського районного суду Житомирської області у кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України, а саме 11 березня 2019 року. Враховуючи тривалість загальної позовної давності - три роки, прокурор мав би звернутися до суду з позовом про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, не пізніше 11 березня 2022 року, але прокурор звернувся з позовом до суду 25 травня 2022 року. Посилання прокурора на те, що оскільки строк позовної давності закінчився в період дії воєнного стану, то він продовжується на період дії воєнного стану відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року, суд першої інстанції вважав безпідставними, оскільки вказаний Закон набрав законної сили 17 березня 2022 року, тобто після того як сплив строк позовної давності, в межах якого можливо було звернутися до суду з позовом про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Весь цей час прокуратурі було відомо про порушення права і про особу, яка його порушила, але позовної заяви протягом строку тривалості позовної давності подано не було. Клопотання про поновлення строку позовної давності не заявлено.

У процесуальному законодавстві діє принцип «суд знає закони», який полягає у тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору.

Приймаючи до уваги також принцип «суд знає закон», колегія апеляційного суду не може погодитися із висновками суду першої інстанції щодо спливу позовної давності на час звернення прокурора із даним позовом до суду, про застосування якої заявлено відповідачем у спорі, а тому суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову за спливом строку позовної давності, оскільки до спірних правовідносин не застосований закон, який підлягав застосуванню.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що вироком Ємільчинського районного суду Житомирської області від 08 лютого 2019 року ОСОБА_1 визнана винною у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України (а.с.21-29). Вирок набрав законної сили 11 березня 2019 року. Розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування.

Так, ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді Великоцвілянського сільського голови Ємільчинського району Житомирської області, будучи службовою особою органу місцевого самоврядування, діючи умисно, в інтересах ОСОБА_2 , вчинила зловживання службовим становищем та службове підроблення, що завдало істотної шкоди громадським інтересам в особі територіальної громади с. Велика Цвіля, правонаступником якої є Ємільчинська селищна рада Житомирської області, оскільки з власності громади безпідставно вибули земельні ділянки з кадастровими номерами :05:002:0014 та :05:002:0015 загальною площею 2 га, ринковою вартістю 78 600 грн. На підставі завідомо неправдивого рішення Великоцвілянської сільської ради від 20 листопада 2014 року №384 право власності на вищевказані земельні ділянки спочатку було зареєстроване за ОСОБА_4 , який за договором купівлі-продажу від 05 березня 2015 року продав їх ОСОБА_2 .

У подальшому вказані земельні ділянки перейшли у власність ОСОБА_5 та були реалізовані з електронних торгів, переможцем яких визнаний ОСОБА_6 , за яким зареєстровано право власності на вказані земельні ділянки. Отже, спірні земельні ділянки продані у порядку, встановленому для виконання судових рішень, та вони вибули з володіння територіальної громади с.Велика Цвіля Ємільчинського району Житомирської області не з її волі.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 02 лютого 2022 року Новоград-Волинській місцевій прокуратурі у задоволенні позову в інтересах держави в особі Великоцвілянської сільської ради Ємільчинського району до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння відмовлено із посиланням на те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане в порядку, встановленому для виконання судових рішень (а.с.16-20). Позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених в порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому випадку, якщо публічні торги визнані недійсними. Судове рішення про те, що ОСОБА_6 набув спірні земельні ділянки з незаконних підстав відсутнє, публічні торги недійсними не визнавалися.

Внаслідок незаконних дій ОСОБА_1 , вина якої доведена вироком, спірні земельні ділянки вибули з володіння територіальної громади. Дані щодо визнання недійсними електронних торгів, внаслідок яких ОСОБА_6 став власником спірних земельних ділянок, відсутні. Вказані земельні ділянки не можуть бути повернуті, а тому прокуратура звернулася до ОСОБА_1 із позовом про відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, у розмірі вартості спірних земельних ділянок.

Відповідно до ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За положеннями частини першої ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна.

Відповідно до висновку експерта №18/09-17 за результатами проведення судової оціночно-земельної експертизи, ринкова вартість земельної ділянки площею 1,4895 га з кадастровим номером :05:002:0015 становить 56 600 грн, а ринкова вартість земельної ділянки площею 0,5105 га з кадастровим номером :05:002:0014 становить 22 000 грн (а.с.30-48).

За таких обставин, доведена протиправна поведінка відповідача, шкода, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди, тобто ОСОБА_1 .

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вина відповідача ОСОБА_1 у вчиненні нею кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України, є доведеною, результатом яких стало заподіяння шкоди на загальну суму 78 600 грн, а тому дійшов цілком законного висновку, що позов є обґрунтованим.

Разом із тим, у відзиві на позовну заяву відповідач заявила про застосування позовної давності. Відповідно до частини четвертої ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Відповідно до частини першої ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Вирок Ємільчинського районного суду Житомирської області від 08 лютого 2019 року в кримінальній справи по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України набрав законної сили 11 березня 2019 року та саме з цього часу позивач дізнався про порушення свого права, а перебіг позовної давності почався з наступного дня після набрання вироком законної сили, тобто з 12 березня 2019 року та мав спливти 12 березня 2022 року. Прокуратура звернулася до суду за захистом порушеного права із даним позовом про відшкодування збитків 27 травня 2022 року.

При розгляді даного спору суд першої інстанції не звернув уваги на те, що 11 березня 2020 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відповідно до якої з урахуванням внесених до неї в подальшому змін, зокрема постановами Кабінету Міністрів України №215 від 16 березня 2020 року та №239 від 25 березня 2020 року, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року установлений карантин на усій території України з 12 березня 2020 року до 24 квітня 2020 року.

У подальшому дія карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року, безперервно продовжувалася згідно з постановами Кабінету Міністрів України №291 від 22 квітня 2020 року, №343 від 04 травня 2020 року, №392 від 20 травня 2020 року, №500 від 17 червня 2020 року, №641 від 22 липня 2020 року, №760 від 26 серпня 2020 року, №956 від 13 жовтня 2020 року, №1236 від 09 грудня 2020 року, №104 від 17 лютого 2021 року, №405 від 21 квітня 2021 року, №611 від 16 червня 2021 року, №855 від 11 серпня 2021 року, №981 від 22 вересня 2021 року, №1336 від 15 грудня 2021 року, №229 від 23 лютого 2022 року, зокрема до 31 травня 2022 року.

Відповідно до постанов Кабінету Міністрів України №630 від 27 травня 2022 року, №928 від 19 серпня 2022 року,№1423 від 23 грудня 2022 року, №383 від 25 квітня 2023 року дія карантину на усій території України, встановленого постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року, була продовжена до 30 червня 2023 року, тобто наразі триває.

Законом України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України був доповнений, зокрема пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257,258,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Зазначений Закон України від 30 березня 2020 №540-ІХ набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Отже, на час дії установленого на території України карантину строки, визначені ст.ст.257,258 ЦК України, були продовжені Законом України від 30 березня 2020 року №540-ІХ. На дату подання позову прокуратурою позовна давність у цій справі не була такою, що сплинула.

Так, як встановлено вище, датою звернення з позовом до суду в цій справі є 27 травня 2022 року, Закон України від 30 березня 2020 року №540-ІХ, яким до ЦК України внесені зміни щодо продовження строків на час дії карантину, набрав чинності 02 квітня 2020 року, а тому прокуратурою заявлено позов в межах строку позовної давності, який почав свій перебіг 12 березня 2019 року та мав завершитися 12 березня 2022 року, коли вже діяли положення Закону України від 30 березня 2020 року №540-ІХ щодо продовження строків на час дії карантину.

Оскільки строки, визначені ст.ст.257,258 ЦК України, були продовжені на час дії карантину, то на момент звернення прокуратури з цим позовом позовна давність не закінчилася, а тому висновки суду першої інстанції суперечать положенням чинного законодавства та у задоволенні позову за спливом строку позовної давності суд першої інстанції відмовив незаконно, оскільки на час звернення прокуратури в інтересах Ємільчинської селищної ради Житомирської області до відповідача ОСОБА_1 строк позовної давності у справі про відшкодування збитків, завданих кримінальними правопорушеннями, не сплинув.

Суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» від 15 березня 2022 року №2120-ІХ, який набрав чинності 17 березня 2022 року, та безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення Закону України«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року №540-ІХ, який набрав чинності 02 квітня 2020 року та діяв на час подання прокуратурою позову в цій справі до суду.

Незастосування до спірних правовідносин Закону, який підлягав застосуванню, відповідно до положень ст.376 ПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення, яким позов керівника Новоград-Волинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Ємільчинської селищної ради Житомирської області задовольняється в повному обсязі.

Судовий збір у сумі 6 202,50 грн (2 481 + 3 721,50) за положенням ст.141 ЦПК України стягується із відповідача у дохід держави, враховуючи, що позов задовольняється повністю та п.6 частини першої ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільняє позивачів у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Житомирської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 30 серпня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов керівника Новоград-Волинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Ємільчинської селищної ради Житомирської області задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Ємільчинської селищної ради Новоград-Волинського району Житомирської області шкоду, заподіяну внаслідок вчинення кримінального правопорушення, в сумі 78 600 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 6 202 грн 50 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 15 травня 2023 року.