КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/3996/2023 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 квітня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Писаної Т.О.,

за участі секретаря Істоміної О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який представляє інтереси ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання квартири особистою приватною власністю, -

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що з 17 вересня 2004 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 ою Георгіївною.

17.01.2008 року позивач продав квартиру, яка була у його особистій приватній власності (разом зі своєю матір`ю та сестрою в рівних частинах). Вартість продажу становила 135 000 доларів США.

Свої частки коштів від продажу вказаної квартири в розмірі по 45 000,00 доларів США мама і сестра позивача надали йому в борг, уклавши договори позики.

Згодом позивач уклав інвестиційний договір та вклав усі свої особисті кошти від його (та кошти його сім`ї) проданої квартири у будівництво житла, а саме квартири, що розташована у АДРЕСА_1 ).

Після завершення будівництва на підставі інвестиційного договору Петрівська сільська рада 08.09.2009 року видала на ім`я позивача свідоцтво про право власності на квартиру. В подальшому за ті ж самі кошти у спірній квартирі відбувся ремонт та було придбано меблі та інше устаткування.

Посилаючись на вказані обставини, позивачпросив визнати квартиру АДРЕСА_2 , особистою приватною власністю ОСОБА_2 у розмірі 1/1 частині (100 %).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання квартири особистою приватною власністю відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції не дав належної оцінки поданим позивачем доказам, які підтверджують придбання спірного майна за його особисті кошти, отримані від продажу належної йому квартири 17.01.2008 року. Крім того, судом першої інстанції не враховано, що відповідач одразу після реєстрації шлюбу пішла в декретну відпустку, оскільки вже ІНФОРМАЦІЯ_1 народила першу дитину. Не виходячи із першого декрету, відповідачка пішла у другий декрет. Відповідно, зароблених одним тільки позивачем коштів вистачало лише на задоволення індивідуальних потреб (їжу, одяг, ліки). На придбання та/чи будівництва житла кошти у подружжя були відсутні. Вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що оголошення з сайту Авізо від 04.01.2008 року не доводить вартість ціни продажу належної йому квартири. Суд також не врахував ситуацію, яка була в Україні станом на початок 2008 року, коли напередодні світової фінансової кризи вартість квартир становила саме таку ціну.

Суд першої інстанції також не взяв до уваги ту обставину, що заперечуючи проти позову, відповідачка не надала доказів вкладення її особистих коштів у придбання спірної квартири та не спростувала доказів позивача.

Таким чином, на думку апелянта, неправильно застосувавши положення статті 57 СК України, не врахувавши правові позиції Верховного Суду в аналогічних справах, згідно з якими належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, суд першої інстанції дійшов неправильного висновків про необґрунтованість позовних вимог та неправомірно відмовив в їх задоволенні.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 зазначила, що даний спір щодо права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру виник вже після того, як у серпні 2020 року нею був поданий позов до Святошинського районного суду м. Києва про поділ майна подружжя, одним з предметів якого була квартира АДРЕСА_2 (справа №759/14535/20). 05.10.2021 року у вказаній цивільній справі Святошинським районним судом м. Києва ухвалене рішення, яким задоволено позов ОСОБА_3 про поділ майна подружжя в повному обсязі та в порядку поділу спільного майна подружжя за нею і за ОСОБА_2 визнано право власності по частині квартири АДРЕСА_2 за кожним.

Відповідачка також заперечує проти доводів позивача про те, що спірне майно було придбане за особисті кошти позивача. Вказує, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі вони обидва працювали і мали спільний бюджет, кошти витрачали на дітей, спільні потреби та відкладали для придбання спільного житла та інших благ. Спірне майно придбавали за спільні заощаджені кошти.

Вважає, що суд першої інстанції надав правильну оцінку дослідженим по справі доказам та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову. Щодо поданих представником позивача копій Договорів поворотної фінансової безвідсоткової позики, які нібито підписані позивачем та його матір`ю ОСОБА_5 і сестрою ОСОБА_6 , то на думку відповідачки такі договори взагалі не укладались, є підробленими, або укладеними зацікавленими особами лише у 2020 році при подачі позову до суду, з метою ввести суд в оману. У зв`язку із зазначеним ОСОБА_3 до Святошинського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві подано заяву та відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.07.2021 року порушено кримінальне провадження №8879 за частиною 3 статті 358 КК України. На вимогу слідчого Святошинського управління поліції ГУНП у м. Києві надати оригінали вищевказаних договорів поворотної фінансової безвідсоткової позики для проведення відповідної експертизи ОСОБА_2 відмовився. Зазначене, на думку відповідачки, свідчить про те, що неналежність зазначених доказів.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Стеценко Т.М. підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, посилаючись на викладені у скарзі доводи.

Відповідачка ОСОБА_3 у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 вересня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис 996. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від05.09.2019 року шлюб розірвано. Дата набуття законної сили рішенням 05.10.2019 року.

Під час шлюбу 24 січня 2008 року ОСОБА_2 уклав з товариством з обмеженою відповідальністю «Екобуд» (Забудовник) договір про участь у будівництві об`єкту нерухомості №2-П/120. ОСОБА_2 зобов`язався виконувати обов`язки, покладені на нього Інформацією та цим Договором, а Забудовник по закінченню будівництва передати у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 .

Відповідно до акту № 120 прийому-передачі об`єкта нерухомого майна до договору про участь у будівництві об`єкту нерухомості, складеного від 25 серпня 2009 року, відповідачу була передана квартира АДРЕСА_2 . Пунктом 3 зазначеного акту передбачена вартість майнових прав на квартиру, яка становить 308 538,00 грн.

28 липня 2009 р. рішенням виконавчого комітету Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області вирішено визнати та оформити право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 .

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23818463, наданого від 10.09.2009 року Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», квартира АДРЕСА_2 , зареєстрована з 10 вересня 2009 року за ОСОБА_2 у розмірі 1/1 частки.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 зазначав, що на придбання спірноїквартири ним були витрачені кошти, отримані відпродажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , яка перебувала у його особистій приватній власності та у власності його сестри і матері (по 1/3 частини кожному).

Позивач зазначав, що продаж квартири АДРЕСА_5 здійснено за ціною 135 000,00 доларів США. Свою частку в розмірі 45 000,00 доларів США, а також частки своєї матері і сестри, які були передані йому в позику, позивач вклав у будівництво спірного житла, вартість якого склала 520 375,23 грн (103 045,00 доларів США). Решта коштів, отриманих від продажу спільної з матір`ю і сестрою квартири, була витрачена на ремонт спірного житла і придбання автомобіля.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що доводи позивача не підтверджені належними та допустимими доказами, спірна квартира набута сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, презумпція спільного майна подружжя відповідачем жодним чином не спростована.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як вбачається із доданого позивачем до позовної заяви Договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , від 17 січня 2008 року, цей договір нотаріально посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Ларіною Оленою Вікторівною та зареєстровано в реєстрі за № 1-202. Згідно пункту 2.1 вказаного договору продаж квартири за домовленістю сторін, а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , вчинено за 10 500 грн. Пункт 4.1 договору зазначає, що вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків правочину, що укладається сторонами їм, роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не містить характеру мнимої та удаваної угоди. (а.с. 8)

Позивачем ОСОБА_2 не було надано суду доказів, на підтвердження доводів про те, що продаж квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , було здійснено за 135 000 доларів США.

Як правильно зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, копія роздруківки з сайту оголошень Aviso про продаж квартири на бульварі АДРЕСА_9 кв.м. за 160 000 доларів США, не є належним підтвердженням того, що квартира була продана за суму, що відмінна від суми, зазначеної в договорі купівлі-продажу квартири від 17 січня 2008 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що в Україні станом на початок 2008 року напередодні світової фінансової кризи вартість квартир становила саме таку ціну і це є загальновідомим фактом, не можуть бути взяті до уваги. Ціна є істотною умовою договору купівлі-продажу, визначається сторонами договору і залежить від особливостей та характеристик предмету договору і не може бути визнана загальновідомою обставиною.

Щодо наданих позивачем копій договорів поворотної фінансової безвідсоткової позики від 17.01.2008 року, укладених між ним та ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , суд першої інстанції, не вирішуючи питання недійсності, неукладеності договору, не вирішуючи питання стягнення заборгованості за вказаними договорами, обґрунтовано вважав, що такі договори не містять підтвердження передачі грошових коштів відповідачеві на його особисті потреби.

Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

З огляду на вказане, за відсутності у договорах поворотної фінансової безвідсоткової позики від 17.01.2008 року умови про те, що позика надається ОСОБА_2 особисто, а не в інтересах сім`ї, укладення таких договорів в період перебування у шлюбі свідчить про виникнення солідарного обов`язку подружжя у виконанні зобов`язання, що виникає за цим договором.

Відтак, зазначені договори позики не є належними доказами, які підтверджують отримання позивачем грошових коштів особисто, а не в інтересах сім'ї. Доказів, що саме за ці кошти була придбана спірна квартира, позивачем також не надано.

Не можуть бути взяті до уваги доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не надала доказів вкладення її особистих коштів у придбання спірної квартири, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільного сумісного майна, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що позивачем не доведено, що спірне майно: квартира АДРЕСА_2 , придбане ОСОБА_2 за його особисті кошти, отримані від продажу належного йому на праві особистої власності нерухомого майна.

Апеляційним судом також встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2021 року (справа № 759/14535/20) позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задоволено. Визнано за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_8 . Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_8 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 автомобіля Peugeot 308, 2011року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 автомобіля Peugeot 308, 2011року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати з оплати судового збору в сумі 6 591,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2021 року у справі № 759/14535/20 залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги в зазначеній справі, суд апеляційної інстанції, зокрема, визнав обґрунтованим висновок суду першої інстанції, який встановив, що спірне майно набуто сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, презумпція спільного майна подружжя відповідачем жодним чином не спростована, а тому вказане майно є спільним сумісним майном подружжя у зв`язку з чим, враховуючи неможливість поділу сторонами в добровільному порядку, а також відсутності підстав і обставин для відступу від рівності часток у спільній власності, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позову та виділення кожному з членів подружжя у власність по частки цього майна.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ухвалюючи рішення у даній справі, яка переглядається апеляційним судом, суд першої інстанції не міг послатись на обставини, встановлені судом у справі№ 759/14535/20, оскільки рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2021 року набрало законної сили лише 16 березня 2023 року. Однак, обставини, встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, яким встановлено режим спірного майна, як спільне сумісне, не можуть бути не взяті до уваги апеляційним судом при перегляді оскаржуваного рішення.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який представляє інтереси ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 08.05.2023 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Писана Т.О.