СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/14969/21

пр. № 2/759/569/23

29 березня 2023 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Твердохліб Ю.О.

за участю секретаря судових засідань Вінцковської О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання сервітуту таким, що припинився відповідно до закону,-

ВСТАНОВИВ:

В липні 2021 року ОСОБА_3 , як законний представник ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просить встановити що ОСОБА_2 протягом трьох років підряд не використовує особистий сервітут щодо користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 , приватний будинок та визнати таким, що припинився відповідно до закону у зв`язку з його невикористанням протягом трьох років підряд.

Свої вимоги ОСОБА_2 мотивує тим, що вона є єдиним власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до акту від 20.11.2017 року та постанови від 24.11.2017 року Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві, рішення суду про вселення відповідача від 06.10.2016 року було виконано в повній мірі. Відповідач, не поважаючи законні права власника житла та його волю, 03.04.2018 року звернувся до суду з позовом про виділення житлових приміщень в її будинку та встановлення порядку користування ним. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22.12.2018 року відповідачу було відмовлено в задоволенні позову. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суд в своїй постанові від 05.02.2021 року остаточно встановив, що після виконання рішення суду вона, як власник майна, має право користуватися своїм майном на власний розсуд і дії власника є законними, а відповідач не має права вибирати житлові приміщення в будинку позивача, бо таке право належить лише власнику майна і не може бути перейняти іншими особами в тому числі і судом. Позивач має законне право не виділяти житлові приміщення в своєму будинку відповідачеві і таке її право, як єдиного власника майна потрібно поважати. Таким чином, її дії щодо не виділення бажаних відповідачем житлових приміщень та встановлення позивачем порядку користування житлом в інтересах власника майна - є законним і з точки зору закону - є здійсненням права власності. А тому, її дії не можуть вважаться протиправними чи такими, що створюють незаконні перешкоди відповідачу у користуванні житлом. 02.04.2021 року було надано відповідь, що рішення суду про вселення було виконано в повній мірі, і відповідач не звертався з відповідними заявами про його не виконання після винесення постанови про завершення виконавчого провадження від 24.11.2017 року. Отже, зі сторони відповідача (стягувача по виконавчому провадженню) з моменту виконання рішення суду в листопаді 2017 року не має жодних зауважень чи скарг щодо повноти виконання рішення суду чи невиконання рішення суду власником майна.

З моменту виконання рішення суду (з 24.11.2017 року) відповідач не використовує особистий сервітут щодо користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 , протягом трьох років підряд, а тому особистий сервітут відповідача припинився відповідно до закону.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 06.07.2021 року визначено головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (а.с. 35).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08.07.2021 року відкрито провадження у справі (а.с. 37).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.10.2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання сервітуту таким, що припинився відповідно до закону залишено без розгляду. Повернуто зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , як законного представника малолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні майном шляхом вселення та надання ключів (а.с. 63-65).

Постановою Київського апеляційного суду від 24.01.2022 року ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 11.10.2021 року в частині залишення без розгляду позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання сервітуту таким, що припинився відповідно до закону скасовано, направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 98-103).

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 14.11.2022 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду (а.с. 151).

Законний представник позивача ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, направила до суду клопотання в якому просила розглядати справу за її відсутності (а.с. 143).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі.

Суд, оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником приватного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 4).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06.10.2016 року ухвалено вселити ОСОБА_2 та її малолітніх дітей до будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Згідно акту від 20.11.2017 року та постанови про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 24.11.2017 року Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві, рішення суду про вселення відповідача від 06.10.2016 року було виконано (а.с. 5,6).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22.12.2018 року ОСОБА_2 було відмовлено в задоволенні позову про визначення порядку користування жилим приміщенням (а.с. 9).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суд від 05.02.2021 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22.12.2018 року залишено без змін (а.с. 10-16).

02.04.2021 року листом Управління забезпечення примусового виконання рішень у м.Києві повідомлено, що 24.11.2017 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та станом на 02.04.2021 року виконавчий документ Святошинського районного суду м.Києва від 18.01.2017 року повторно на примусове виконання до відділу не надходило та на виконанні не перебуває (а.с. 17).

19.02.2021 року листом № 13758 Святошинським районним відділом державної виконавчої служби у м.Києві ОСОБА_3 повідомлено, що 24.11.2017 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та станом на 09.02.2021 року звернень від стягувача щодо невиконання рішення суду до відділу не надходило (а.с. 18).

Згідно акту № 60 від 28.12.2017 року, № 3 від 19.01.2018 року, № 6 від 05.02.2018 року, № 14 від 10.07.2019 року, № 32 від 29.11.2019 року затвердженого заступником директора КП «ККОЖФ Святошинського району м.Києва в приватному будинку АДРЕСА_1 не проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , що підтверджено жильцями будинків приватного сектору (а.с. 19).

Відповідно акту оцінки потреб сім`ї/особи, акту обстеження умов проживання від 01.02.2017 року та 11.06.2018 року, ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 24, 25, 26).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria).

У рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Концепція «житло» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom).

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy).

Аналізуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У даній справі спір виник між позивачем, яка є власником житлового будинку, та відповідачем, яка є її дочкою з приводу користування останньою вказаним житлом.

Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР.

Положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Отже, аналіз положень ЖК УРСР та ЦК України свідчить про те, що у частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням.

Під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Права члена сім`ї, у тому числі і житлові, розглядаюся як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування житлом відповідачем, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та відповідачем з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц , від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, , від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Відповідач ОСОБА_2 є дочкою позивача, проживала у спірному будинку з народження та з цього часу зареєстрована у ньому.

Вимоги про припинення особистого сервітуту відповідача на користування житлом у спірному будинку позивач мотивувала тим, що ОСОБА_2 не використовує особистий сервітут протягом 3 років підряд, а тому особистий сервітут припинився відповідно до закону.

Проте, установлено, що відповідач не проживає у спірному будинку з поважних причин, зокрема, у зв`язку з тим, що позивач чинить їй перешкоди.

Так, у жовтні 2016 року ОСОБА_2 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_1 про вселення її разом з малолітньою дочкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до будинку по АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що вона в ньому зареєстрована, але ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у користуванні ним.

Незважаючи на вказані судові рішення, ОСОБА_1 продовжує чинити перешкоди ОСОБА_2 та її малолітній дочці у користуванні спірним житловим приміщенням, тобто, фактично перешкоджає виконанню рішення суду, яке набрало законної сили.

Суд не бере до уваги акт оцінки потреб сім`ї/особи та акт обстеження умов проживання від 01.02.2017 року та 11.06.2018 року, відповідно до якого ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку з тим що факт її проживання разом із сім`єю в іншій орендованій квартирі не є істотними обставинами для припинення права користування вказаним житловим приміщенням.

Встановлено, що відповідач не проживає у спірному будинку з поважних причин, не мала доступу до цього житла, ОСОБА_1 не довела правомірність застосування такого заходу, як позбавлення права на користування житлом, що є крайньою формою втручання у права на житло, а обставини, якими обґрунтовано позов, не є передбаченими законом підставами для припинення особистого сервітуту відповідача щодо спірного житлового приміщення відповідно до положень пункту 4 частини першої та частини другої статті 406 ЦК України,

Таких же висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 27.01.2021 року в аналогічній справі №759/3762/19 (61-7974св20) про припинення особистого сервітуту між тими ж сторонами.

Інтереси ОСОБА_1 , як власника житла, не перевищують інтереси відповідача, у якої не припинилися правові підстави користування спірним майном, оскільки кожній особі, крім інших прав, гарантується право на повагу до її житла, що охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Таким чином, суд, встановивши всі фактичні обставини справи та дослідивши зібрані у справі докази, дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Питання щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень ст.141 ЦПК України, понесені стороною позивача судові витрати покладаються на позивача, якому відмовлено в позові.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України; ст.ст. 383, 406 ЦК України, ст. ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 76-81, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 352-353 ЦПК України, ст.ст.64, 71-72, 116, 156, 157 ЖК Української РСР, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання сервітуту таким, що припинився відповідно до закону, залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Повний текст рішення виготовлено 07.04.2023 року

Суддя Ю.О. Твердохліб