КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/7437/2023 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Гаращенка Д.Р., Олійника В.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 до суду звернувся позивач ОСОБА_1 із позовною заявою до Держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги він мотивував тим, що звертався до Офісу Генерального прокурора з запитом про надання публічної інформації, а саме просив повідомити, яким нормативним актом затверджений зразок офіційного бланку на якому слідчим, прокурором виготовляється - постанова.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивач вказує на моральну шкоду яка полягає у стражданні та приниженні, яких він зазнав внаслідок протиправних дій. Порушення його прав з боку суб`єкта владних повноважень викликало у нього негативні емоції, внаслідок чого погане самопочуття, пригнічений настрій.

На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь на відшкодування моральної шкоди 50 000 гривень.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, 06 березня 2023 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовував тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не було враховувано практику Європейського суду з прав людини та аналогічну практику в схожих справах.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги посилався на ст. 19 Загальної декларації прав людини, відповідно до якої кожна людина має право на свободу переконань і на вільне їх виявлення; це право включає свободу безперешкодно дотримуватись своїх переконань та свободу шукати, одержувати і поширювати інформацію та ідеї будь-якими засобами і незалежно від державних кордонів.

Вказував, що внаслідок протиправних дій відповідача, позивач був змушений відстоювати своє порушене право на доступ до публічної інформації.

Також зазначив, що в результаті неправомірної дії з боку органу прокуратури, скаржник відчув моральні страждання, зокрема страх, невизнання та втрату довіри до державних органів, почуття безпорадності та невпевненості у своїх правах, тривогу, депресію та почуття самотності, образу та втрату гідності.

26 травня 2023 року на поштову адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Офісу Генерального прокурора - головного спеціаліста відділу представництва інтересів управління Департаменту представництва інтересів держави в суді - Кожушка Віктора Едуардовича, в якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги представник відповідача вказував на те, що ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не зазначає жодних обгрунтованих доводів, які б свідчили про неправомірність рішення суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача також вказував на те, що ОСОБА_1 , як до позовної заяви так і до апеляційної скарги не надано жодного належного доказу завдання моральної шкоди, а також причинного зв`язку між завданням шкоди та діями Офісу Генерального прокурора.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що судом не встановлено факту заподіяння позивачу моральної шкоди будь-якими діями відповідача, тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що у задоволенні вимог ОСОБА_1 про відшкодування 50 000 грн моральної шкоди слід відмовити.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статею 5 Закону України «Про інформацію» передбачено право кожного на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Стаття 31 закріплює право на відшкодування завданої матеріальної чи моральної шкоди у разі порушення права на свободу інформації.

Дане право особи на отримання інформації щодо вільних земельних ділянок під забудову не обмежується адміністративно-територіальною одиницею розташування місця її реєстрації чи проживання, а поширюється на всю територію України.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Необхідними умовами для вирішення питання щодо відшкодування моральної шкоди є встановлення неправомірної бездіяльності органу, наявність шкоди та причинного зв`язку (постанова Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17).

Встановлено, що звертаючись з позовною заявою позивач вказує на моральну шкоду, яка полягає у стражданні та приниженні, яких він зазнав внаслідок протиправних дій. Порушення його прав з боку суб`єкта владних повноважень викликало у нього негативні емоції, внаслідок чого погане самопочуття, пригнічений настрій.

На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь на відшкодування моральної шкоди 50 000 гривень.

Запит ОСОБА_1 від 10.02.2020 зареєстрований в Офісі Генерального прокурора в системі електронного документообігу органів прокуратури 17.02.2020 за № 757-20.

У запиті позивач просив повідомити яким нормативним актом затверджений зразок офіційного бланку, на якому слідчим, прокурором у відповідності до ч.6 ст. 110 КПК України виготовляється постанова, а також надати копію цього офіційного бланку.

При наданні відповіді на запит враховано, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації» його дія не поширюється на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

З урахуванням викладеного, позивачу була надана відповідь, з роз`ясненням сфери застосування ЗУ «Про доступ до публічної інформації» його дія не поширюється на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Зокрема було зазначено, що відповідно до п.6 ст. 110 КПК України постанова слідчого, прокурора виготовляється на офіційному бланку та підписується службовою особою, яка прийняла відповідне процесуальне рішення.

У подальшому за результатами розгляду позову ОСОБА_1 08.11.2021 рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва відмову Офісу Генерального прокурора щодо ненадання доступу до публічної інформації за запитом від 10.02.2020 визнано протиправною та зобов`язано Офіс Генерального прокурора надати відповідь на запит від 10.02.2020 з урахуванням висновків суду.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.04.2022 апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено частково, змінено мотивувальну частину рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.11.2021, у решті судове рішення залишено без змін.

На виконання судових рішень запит ОСОБА_1 від 10.02.2020 повторно розглянуто, про результати позивача було проінформовано листом від 10.05.2022 за № 27/3-486 вих-22.

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що у відзиві на позовну заяву представником Офісу Генерального прокурора було зазначено зокрема про те, що запит ОСОБА_1 від 10.02.2020 зареєстрований в Офісі Генерального прокурора в системі електронного документообігу органів прокуратури 17.02.2020 за № 757-20.

У запиті позивач просив повідомити яким нормативним актом затверджений зразок офіційного бланку, на якому слідчим, прокурором у відповідності до ч.6 ст. 110 КПК України виготовляється постанова, а також надати копію цього офіційного бланку.

При цьому позивач, посилаючись на конкретну норму КПК України, яка є загальною для виконання слідчими та прокурорами різних органів, не конкретизував, про бланк якого органу слідства чи прокуратури він запитує.

При наданні відповіді на запит враховано, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації» його дія не поширюється на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Вирішення порушених у запиті питань фактично зводилося до необхідності здійснення аналізу правових норм та роз`яснень законодавства.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази заподіяння шкоди позивачу у розмірі 50 000 грн.

З урахуванням викладеного, позивачу 21.02.2020 надано відповідь з роз`ясненням сфери застосування ЗУ «Про доступ до публічної інформації».

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено заявлені вимоги, і в матеріалах справи відсутні належні і достатні докази на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями органу державної влади.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не застосовано практику Європейського суду з прав людини та не було враховано аналогічну практуку в схожих судах суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки судом першої інстанції ухвалено оскаржуване судове рішення відповідно до вимог діючого законодавства та практики Верховного Суду. Крім того, Конвенція та практика ЄСПЛ на які посилається скаржник не можуть бути застосовані до даних правовідносин, оскільки в матеріалах справи відсутні докази причинно-наслідкового зв`язку в бездіяльності відповідача та заподіяння матеріальної та моральної шкоди позивачу.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне навести сформовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі № 464/3789/17 загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади.

Верховний Суд у вищевказаній постанові дійшов висновку про те, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами представника Офісу Генерального прокурора викладеними у відзиві на апеляційну скаргу про те, що ОСОБА_1 як до позовної заяви так і до апеляційної скарги не надано жодного належного доказу завдання моральної шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнові та немайнові права позивача не було порушено відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. 23, 1166, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2023 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «17» серпня 2023 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник