П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2023 року

м. Рівне

Справа № 570/2575/20

Провадження № 22-ц/4815/841/23

Головуючий у Рівненському районному суді

Рівненської області: суддя Штогун О.С.

Рішення суду першої інстанції

(вступна і резолютивна частини) проголошено

о 08 год. 59 хв. 23 травня 2023 року

у м. Рівне Рівненської області

Повний текст рішення складено: 02.06.2023

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

за участі: сторін та їх представників адвокатів Лук`янчука Сергія Миколайовича та ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Лук`янчука Сергія Миколайовича на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 23 травня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, і примусове виселення,

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, і примусове виселення. Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що після смерті матері отримала у спадщину садовий будинок АДРЕСА_1 . З 13 грудня 2016 року у будинку зареєстрований та проживає відповідач, шлюб з яким розірвано 24 жовтня 2019 року на підставі рішення Рівненського районного суду Рівненської області, що набрало законної сили 25 листопада 2019 року.

Незважаючи на припинення сімейно-шлюбних відносин, ОСОБА_2 продовжує проживати у спірному будинку, спільного побуту сторони не ведуть, участі в утриманні нерухомого майна він не бере, не сплачує за спожиті ним комунальні послуги та відмовляється виселятися.

Звертала увагу на те, що відповідач вселився у садовий будинок як член сім`ї власника, тобто набув право користування чужим майном, що за своєю суттю є сервітутом, і втратив відповідне право із припиненням цього правового статусу.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 23 травня 2023 року ОСОБА_1 відмовлено в позові до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, примусове виселення.

У поданій через свого представника адвоката Лук`янчука С.М. апеляційній скарзі позивач, вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи внаслідок чого порушено норми матеріального права, просить його скасувати, задовольнивши позов повністю.

Обґрунтовуючи її, зазначалося про свою незгоду із висновками суду про відсутність підстав для застосування положень ст. 116 ЖК УРСР, адже матеріали справи містять докази, які свідчать про систематичність порушення відповідачем правил співжиття сторін, а також про те, що вжиті раніше заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Так, постановами Рівненського районного суду від 07 жовтня 2020 року у справі №570/2946/20, від 26 жовтня 2020 року у справі №570/3319/20 і від 06 грудня 2020 року підтверджено факти вчинення ОСОБА_2 насильства у сім`ї, що передбачено ч. 1 ст. 1732 КУпАП. Також відповідно до листа Рівненського районного відділення поліції Рівненського відділу поліції ГУНП в Рівненській області від 21 вересня 2020 року зафіксовано інші випадки звернення заявника до правоохоронних органів щодо вчинення відповідачем насильства у сім`ї.

Вважає, що подібні правовідносини були предметом вирішення Верховним Судом, висновки про що викладені у постановах від 22 січня 2020 року у справі №679/1657/18, від 27 жовтня 2021 року у справі №128/2294/17 і від 22 березня 2023 року у справі №366/2575/20. У цих висновках наголошувалося, що поняття систематичності при застосуванні ст. 116 ЖК УРСР визначається виходячи із кількісного показника порушень правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу, а також, що метою запобігти випадків знущання, залякування та насильства є припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення.

Посилається на рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України", від 02 вересня 2020 року у справі "Левчук проти України", де вказується про те, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну і психологічну недоторканість. Стаття 116 ЖК УРСР є ефективним засобом захисту прав позивача з огляду на те, що заявник періодично піддавався фізичному та психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля.

Тому права ОСОБА_2 на житло, яке йому не належить на праві власності, як кривдника у справах про домашнє насильство, не може переважати над правами ОСОБА_1 , як жертви, власника житла, жінки з інвалідністю 3 групи захворювання опорно-рухового апарату, що має право на повагу власного сімейного та приватного життя, має право мирно володіти власним майном.

При цьому у квітні 2023 року відповідача знято з зареєстрованого місця проживання за спірною адресою відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні". Тобто юридичні підстави для проживання відповідача в будинку АДРЕСА_1 , відсутні.

У поданому відзиві представник відповідача адвокат Ярема С.В., вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Як з`ясовано судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , якій належав на праві власності садовий будинок АДРЕСА_1 на території Новоукраїнської сільської ради Рівненського району Рівненської області.

08 грудня 2015 року державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори Матчук І.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом (зареєстровано в реєстрі за №4-592) на користь спадкоємця ОСОБА_1 . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається із садового будинку загальною площею 122, 2 м2 з надвірними будівлями (баня, погріб, сарай, огорожа, ворота, колодязь, колодязь, замощення) АДРЕСА_1 на території Новоукраїнської сільської ради Рівненського району Рівненської області. Тоді ж відповідні відомості про право власності на будинок за позивачем внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про що свідчить Інформаційна довідка №63155205 від 11 липня 2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Отже, з моменту відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 садовий будинок АДРЕСА_1 Українка на території Новоукраїнської сільської ради Рівненського району Рівненської області належить на праві власності ОСОБА_1 .

Між сторонами 23 листопада 1990 року було зареєстровано шлюб, який 25 листопада 2019 року розірвано. Тобто відповідач є колишнім членом сім`ї ОСОБА_1 .

Сторонами не заперечується, і ця обставина підтверджується довідкою Відділу обліку та моніторингу інформації реєстрації місця проживання УДМС України в Рівненській області від 24.07.2020 №04/11421, що до спірного будинку зі згоди позивача як член її сім`ї вселився ОСОБА_2 . Місце його проживання за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване з 13 грудня 2016 року.

Разом з тим на а.с. 66 міститься копія Інформації №234649549 від 30 листопада 2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, де відсутні відомості про наявність у ОСОБА_2 права власності чи іншого речового права на житлові приміщення.

Вважаючи, що ОСОБА_2 вселився в житлове приміщення як член сім`ї власника садового будинку, набувши право користування чужим майном, що за своєю суттю є сервітутом, однак шлюб між сторонами розірваний на підставі судового рішення, що свідчить про припинення сервітуту, спільний побут вони не ведуть, участі у витратах за спожиті комунальні послуги відповідач не бере, хоча фактично користується ним, у липні 2020 року (у листопаді 2020 року подано заяву про зміну предмета позову) в суд звернулася ОСОБА_1 з вимогами до ОСОБА_2 проусунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, примусове виселення.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із доведеності нею тих обставин, що відповідач під час спільного проживання допускав поодинокі порушення правил співжиття сторін, проте ці факти не вказують про їх систематичність і не унеможливлюють їх проживання в одному будинку, тобто не є підставою для виселення ОСОБА_2 відповідно до ст. 116 ЖК УРСР.

При цьому зроблено висновок про непропорційність втручання у право особи на повагу до приватного життя і право на житло, передбачене законом, при вирішенні спірних правовідносин, а тому встановлено відсутність підстав для виселення ОСОБА_2 без надання іншого житла, а також враховано ненадання доказів про наявність у відповідача іншого житла.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Згідно зі ст.ст. 319, 383, 391, 405 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст.ст. 109, 156, 116 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням за цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

З правого висновку, що викладений у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №754/613/18-ц (провадження № 61-1634св19) вбачається, що тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

З рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг і Льонрот проти Швеції" видно, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання пропорційним законній меті.

Як зазначалося у рішеннях від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" та від 16 лютого 2017 року у справі "Кривенький проти України", у своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно.

Тобто виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного житла та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Тому задоволення позову стало би для ОСОБА_2 , який іншим житлом не забезпечений, надмірним тягарем, який слід вважати непропорційним легітимній меті такого втручання. Отже, у випадку застосування такого заходу не буде досягнуто справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства, які полягають у забезпеченні особи житлом, та умовами захисту основних прав людини.

Щодо доводів апеляційної скарги про хибність висновків суду стосовно відсутності підстав для застосування ст. 116 ЖК УРСР, то колегія суддів з ними погодитися не може.

Так, хоча при пред`явленні позову у липні 2020 року та в заяві про зміну його предмета, поданій у листопаді 2020 року, ОСОБА_1 не покликалася як на правову підставу для задоволення своїх вимог на положення ст. 116 ЖК УРСР, однак в судовому засіданні нею було подано письмові докази, які вказують про доцільність застосування цієї норми при вирішенні спірних правовідносин. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 червня 2019 у справі № 487/10128/14-ц (14-473цс18) звертала увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація позивачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Тому судом попередньої інстанції правильно обговорено питання можливості застосування ст. 116 ЖК України, проте з урахуванням обставин справи обґрунтованих мотивів для цього правильно встановлено не було.

Не заслуговують на увагу аргументи заявника про неврахування правових позицій, що висловлені Верховним Судом у постановах від 22 січня 2020 року у справі №679/1657/18, від 27 жовтня 2021 року у справі №128/2294/17 і від 22 березня 2023 року у справі №366/2575/2. Так, правовідносини, які вирішувалися Верховним Судом, і спірні права та обов`язки не є подібними і відрізняються своїми обставинами, що відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України не дає підстав для застосування цих висновків.

З приводу посилань автора апеляційної скарги на рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" та від 02 вересня 2020 року у справі "Левчук проти України", апеляційний суд зважає на те, що наведені рішення не підлягали до застосування при ухваленні оскаржуваного рішення, адже встановлено непропорційність легітимної мети втручання у право особи на повагу до приватного житла та права на житло.

В решті доводи апеляційної скарги є необґрунтованими і тому колегією суддів також відхиляються.

Крім іншого, вимоги позивача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення із житлового приміщення є взаємовиключними і ґрунтуються на правових підставах, які стосуються різних правовідносин. При цьому визнання особи такою, що втратила право користування житлом, саме по собі передбачає наслідком задоволення цієї вимоги по суті її виселення з житлового приміщення.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування не підлягали норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, та примусове виселення.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Тому у разі задоволення позову очевидно порушувалися б суб`єктивні права відповідача на житло, що є недопустимим.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставами для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Лук`янчука Сергія Миколайовича залишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 23 травня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено: 15.08.2023

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

С.С.Шимків