Справа № 703/3376/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Прилуцького В.О.

секретаря судового засідання Климовича Д.О.

за участі представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-

встановив:

13 жовтня 2020 року ОСОБА_4 , в інтересах якої діє представник адвокат Прядка В.М., звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона з 31 грудня 2005 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем по справі - ОСОБА_3 , який був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Смілі реєстраційної служби Смілянського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області, про що було зроблено актовий запис №612.

28 квітня 2009 року шлюб між ними було розірвано, про що відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Смілі Смілянського міськрайонного управління юстиції Черкаської області зроблено відповідний запис в Книзі реєстрації розірвань шлюбів за № 98.

09 лютого 2013 року між сторонами по справі - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Смілі Смілянського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області було повторно зареєстровано шлюб, про що було зроблено актовий запис №17.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 09 листопада 2020 року у справі №703/2934/20 шлюб між сторонами розірвано.

Позивач вказує, що від шлюбу вони з відповідачем спільних неповнолітніх дітей не мають. Однак, оскільки в період шлюбу мали спільний бюджет, вели спільне господарство, відтак мають спільне сумісне майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки «HYUNDAI IX 35», 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Так, квартира АДРЕСА_1 належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 04 вересня 2002 року, право власності на дану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 30 квітня 2004 року.

Разом з тим, у період шлюбу сторони провели реконструкцію належної відповідачу квартири на підставі рішення виконавчого комітету Смілянської міської ради № 47 від 24 січня 2008 року «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 24 листопада 2005 року № 1127 «Про надання дозволу на реконструкцію квартир для покращення побутових умов», яким відповідачу було надано дозвіл на проведення реконструкції квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Після проведеної реконструкції квартири, змінилась загальна площа квартири з 41,3 кв.м на 52,1 кв.м, та житлова площа з 25,7 кв.м на 32,6 кв.м. Відтак, позивач вважає, що проведення реконструкції квартири, шляхом проведення капітального ремонту, призвело до значного поліпшення побутових умов, внаслідок чого збільшилась вартість квартири. При цьому зауважує, що вона приймала безпосередню участь у фінансових витратах на дані поліпшення умов проживання.

Крім того позивач зазначила, що з кінця 2011 року сторони знову проживали разом, вели спільний бюджет, та придбали за спільні кошти автомобіль марки «HYUNDAI IX 35», 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , при цьому зауважила, що хоча право власності на вказаний автомобіль зареєстровано за відповідачем, однак під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, вона приймала активну фінансову участь у погашенні кредиту за даний автомобіль. Відтак, вважає, що вказаний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Всі неодноразові звернення до відповідача з проханням розподілити спільно нажите майно добровільно, виявились марними, домовленості про добровільний поділ майна сторонами не досягнуто, що стало підставою для звернення до суду з даною позовною заявою.

Посилаючись на вказані обставини, та приписи статей 69-71 Сімейного кодексу України і статті 372 Цивільного кодексу України, позивач вказує, що названі вище квартира та автомобіль підлягають поділу між позивачем та відповідачем у зв`язку з розірванням шлюбу, відтак просила суд поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , а також на 1/2 частину автомобіля марки «HYUNDAI IX 35», 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 . Судові витрати покласти на відповідача.

02 березня 2021 року адвокатом Прядкою В.М. в інтересах ОСОБА_4 подано до суду остаточну редакцію позовної заяви. З урахуванням уточнених в ході розгляду справи позовних вимог, позивач просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки «HYUNDAI IX 35», 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , спільним сумісним майном подружжя. Крім того позивач просить суд здійснити поділ вказаного вище майна у рівних частках, тобто по 1/2 його частині, визнавши за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , а також на 1/2 частину автомобіля марки «HYUNDAI IX 35», 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , та стягнути з відповідача судові витрати по оплаті судового збору та витрати за надання правничої допомоги.

26 листопада 2020 року ухвалою судді Опалинської О.П. відкрито провадження у вказаній цивільній справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. Відповідачу визначено строк для надіслання до суду відзиву на позовну заяву, позивачу для надання відповіді на відзив.

Правом на подачу відзиву у визначений судом строк відповідач не скористався.

Ухвалою суду від 15 квітня 2021 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Прядки В.М. про призначення експертизи. Призначено судову будівельно-технічну експертизу щодо встановлення вартості проведених у квартирі АДРЕСА_1 робіт з поліпшення (ремонту, реконструкції) та щодо вирішення питання чи є дане поліпшення (ремонту, реконструкції) вказаної квартири за період з 31 грудня 2005 року по теперішній час істотним для збільшення вартості вказаної квартири. Проведення судової будівельно-технічної експертизи доручено експертам Черкаського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Оплату за проведення експертизи покладено на позивача. Провадження у справі зупинено.

На підставі розпорядження керівника апарату Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 вересня 2021 року №552, в зв`язку із закінченням повноважень судді Опалинської О.П., повторним автоматизованим розподілом судової справи між суддями вказана цивільна справа передана на розгляд судді Прилуцькому В.О.

05 жовтня 2021 року ухвалою судді Прилуцького В.О. цивільну справу за вказаним позовом прийнято до свого провадження.

27 жовтня 2021 року до суду надійшов висновок експерта №529/21/1401/21-23 від 19 жовтня 2021 року, відтак ухвалою судді від 27 жовтня 2021 року провадження по справі відновлено та, в зв`язку зі зміною складу суду, вирішено розгляд справи розпочати спочатку за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Відповідачу визначено строк для надіслання до суду відзиву на позовну заяву, позивачу для надання відповіді на відзив.

Правом на подачу відзиву на позовну заяву у визначений судом строк відповідач не скористався.

Ухвалою суду від 07 червня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотань представника позивача адвоката Прядки В.М. про витребування доказів та закрито підготовче провадження, призначено судовий розгляд справи по суті на 20 липня 2022 року.

Розгляд справи 20 липня 2022 року був відкладений на 06 жовтня 2022 року у зв`язку з наявністю клопотання представника позивача адвоката Прядки В.М. про відкладення розгляду справи, в зв`язку із зайнятістю останнього в іншому судовому засіданні.

Розгляд справи 06 жовтня 2022 року був відкладений на 17 листопада 2022 року у зв`язку з наявністю клопотання представника позивача адвоката Прядки В.М. про відкладення розгляду справи, в зв`язку із перебуванням останнього у відрядженні на курсах підвищення кваліфікації.

17 листопада 2022 року розгляд справи відкладено на 20 грудня 2022 року в зв`язку із оголошенням повітряної тривоги.

20 грудня 2022 року в судовому засіданні оголошено перерву до 07 лютого 2023 року в зв`язку з клопотанням представника позивача щодо надання часу для підготовки письмового клопотання.

07 лютого 2023 року розгляд справи був відкладений на 30 березня 2023 року у зв`язку з наявністю клопотання представника позивача адвоката Прядки В.М. про відкладення розгляду справи, в зв`язку із зайнятістю останнього в іншому судовому засіданні.

Розгляд справи 30 березня 2023 року був відкладений на 11 травня 2023 року у зв`язку з наявністю клопотання представника позивача адвоката Прядки В.М. про відкладення розгляду справи, що пов`язано із залученням позивачем для представництва її інтересів іншого адвоката та підтриманням клопотання останнього про відкладення судового засідання з метою ознайомлення з матеріалами справи; а також наявністю відповідного клопотання представника позивача адвоката Возного Б.С. про відкладення розгляду справи для надання можливості на ознайомлення з матеріалами вказаної цивільної справи.

Позивач в судове засідання не з`явилась, разом з тим представник позивача адвокат Возний Б.С. в судовому засіданні проведеному 11 травня 2023 року в режимі відеоконференцзв`язку, позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, що містить зміст позовної заяви.

Окрім того, в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав клопотання про витребування доказів, що було направлено на електронну адресу суду 30 березня 2023 року представником позивача адвокатом Прядкою В.М., в якому останній повторно просив витребувати з Регіонального сервісного центру МВС у Черкаській області інформацію про перелік транспортних засобів, які ставилися на облік (реєструватися/перереєстровувалися) на ім`я ОСОБА_3 в період з 31 грудня 2005 року до моменту надання відповіді, із зазначенням чи перебували такі транспортні засоби в заставі або ж в кредиті; відомості про зняття з обліку транспортних засобів, що були зареєстровані на ОСОБА_3 в період з 31.12.2005 року до моменту надання відповіді. Також просив витребувати в Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів з ліквідації АТ «ДЕЛЬТА БАНК» Матвієнка А.А. наступну інформацію: копії кредитних договорів, що було укладено між ОСОБА_3 та ПАТ «Дельта Банк» в період з 31 грудня 2005 року до моменту надання відповіді; копії договорів застави, що було укладено між ОСОБА_3 та ПАТ «Дельта Банк» в період з 31 грудня 2005 року до моменту надання відповіді; копії договорів купівлі-продажу прав вимоги за договорами, що було укладено між ОСОБА_3 та ПАТ «Дельта Банк» в період з 31 грудня 2005 року до моменту надання відповіді; копію кредитної історії (справи) ОСОБА_3 в ПАТ «Дельта Банк» в період з 31 грудня 2005 року до моменту надання відповіді. Вказане клопотання мотивоване тим, що такі відомості необхідні для повного та об`єктивного розгляду справи, при цьому самостійне їх отримання позивачем є неможливим.

Ухвалою суду, постановленою судом протокольно, без виходу до нарадчої кімнати та зафіксованою в журналі судового засідання від 11 травня 2023 року клопотання про витребування доказів залишено без задоволення. Це судове рішення мотивоване тим, що ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 червня 2022 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті, при цьому стороною позивача не було надано будь-яких заперечень проти його закриття і призначення справи до розгляду по суті. Клопотання про витребування доказів повторно подано стороною позивача 30 березня 2023 року, тобто з пропуском встановленого статтею 83 ЦПК України строку. При цьому вказане клопотання не містить належного обґрунтування поважності причин неможливості його подання у встановлений строк. Сама по собі зміна представника позивача, не є поважною причиною для поновлення процесуальних строків на подання відповідного клопотання. Крім того, клопотання про витребування доказів не оформлене відповідно до частини другої статті 84 ЦПК України, оскільки представник позивача не зазначив, які саме обставини вказані ним докази можуть підтверджувати або спростовувати.

Відповідач ОСОБА_3 в судові засідання в призначений день та час жодного разу не з`явився, однак подавав до суду письмові клопотання про розгляд справи без його участі. Просив у задоволенні позову відмовити в зв`язку з безпідставністю заявлених позовних вимог. Окрім того, при винесенні рішення просив врахувати позицію сторони відповідача, викладену у письмових поясненнях від 27 травня 2022 року, короткий зміст яких зводиться до наступного.

Так, у письмових поясненнях відповідач вказує, що він дійсно двічі перебував у зареєстрованому шлюбі із позивачем. Вперше вони уклали шлюб 31 грудня 2005 року, а розірвали 28 квітня 2009 року. Вдруге вони уклали шлюб 09 лютого 2013 року, а розірвали 09 грудня 2020 року (рішення Смілянського міськрайонного суду від 09 листопада 2020 року у справі №703/2934/20). Відповідач зауважує, що майно, яке просить позивач суд визнати спільним сумісним майном подружжя, здійснивши його поділ у рівних частки, апріорі таким не являється, оскільки придбано відповідачем до часу укладення шлюбу із позивачем, а тому є його особистою приватною власністю, доказів протилежного стороною позивача по суті спору не додано.

Так, відповідач вказує, що спірна 2-х кімнатна квартира була придбана ним 04 вересня 2002 року, тобто більше як за 3 роки до дня укладення шлюбу між сторонами вперше, відтак це майно відповідно до положень ст. 24 КпШС України, який діяв на момент придбання ним спірної квартири не являється спільною сумісною власністю, а є його особистою приватною власністю (роздільним майном).

З огляду на фактичні обставини справи та їх правове врегулювання відповідач вказує, що і автомобіль марки Hyundai IX 35, 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , також є його особистою приватною власністю, оскільки придбаний в період, коли сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі.

Зауважив, що позивач не надала суду жодного доказу на підтвердження того, що збільшення вартості як рухомого, так і нерухомого майна, що є предметом спору, є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

При цьому відповідач просив відхилити висновок судової будівельно-технічної експертизи від 19 жовтня 2021 року, оскільки експертом в основу висновку покладено обставини, що не відповідають дійсності, а також зроблено висновки, що не ґрунтуються на конкретному нормативному документі чи довідковій літературі, що використана експертом під час складення висновку. Крім того, експертом самостійно встановлено обсяг ремонтних робіт, що зроблені у спірній квартирі у період часу із 31 грудня 2005 року до дня проведення експертом обстеження квартири, оскільки у матеріалах справи таких відомостей немає, та стороною позивача суду не надано.

Так, відповідач зауважив, що експертом неправильно визначено вартість ремонтно-будівельних робіт, які були виконані у спірній квартирі. Так, згідно результатів проведеного обстеження, в цінах, діючих на момент проведення дослідження вартість ремонтно-будівельних робіт, які були виконані у спірній квартирі складає 273 501 грн., однак, на думку відповідача, вказане не відповідає дійсності. Вказав, що експертом помилково у висновку відображено той факт, що заміна опалення, а саме встановлення індивідуального газового опалення, а також газового обладнання є тими покращеннями, що вчинені у період із 31 грудня 2005 року по теперішній час. Пояснив, що після придбання квартири АДРЕСА_1 у 2002 році він замовив робочий проект газопостачання до вказаної квартири, що був виконаний ОСОБА_5 01 листопада 2002 року, копію вказаного робочого проекту додано відповідачем до письмових пояснень. У липні 2004 року проведено спрямлення стояків системи централізованого опалення у вказаній квартирі, на підтвердження чого відповідачем до письмових пояснень додано копію кошторису від 20 липня 2004 та акта від 27 липня 2004 року. Вказує, що після цього, 17 вересня 2004 року подав до КМП «Лана» заяву про зняття квартири із відповідно обліку у зв`язку з відключенням цієї квартири від централізованого опалення. Відповідно, оскільки квартира була відключена від централізованого теплопостачання, то необхідно було встановити котел для її обігріву, що і було зроблено ним у 2004 році, тобто до укладення шлюбу із позивачкою. Також вказує, що після встановлення індивідуального опалення ним було зроблено ремонт у квартирі.

Відповідач звертає увагу, що констатовані у висновку експерта обставини щодо проведення заміни опалення, а також газового обладнання спірної квартири, як підстави істотності збільшення її вартості, мали місце у вересні 2004 року, тобто до укладення шлюбу з позивачем, а не у період часу вказаний у експертному висновку, тобто із 31 грудня 2005 року і до теперішнього дня, відтак не можуть впливати на істотність збільшення вартості квартири у період шлюбу із позивачем, адже вчинені до часу укладення шлюбу та не за спільні із позивачкою кошти.

Також відповідач зауважив, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що збільшення вартості спірної квартири, як про це стверджує позивач, відбулось у зв`язку із спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Зокрема, в матеріалах справи відсутні докази щодо фінансової спроможності позивача у відповідний період часу здійснювати фінансування будівництва добудови до квартири (трудова книжка, довідки про заробітну плату з місця роботи, продаж дошлюбного майна і отримання відповідних коштів, що вкладені у ремонт спірної квартири, тощо).

Окрім того відповідач зауважив, що формулювання питання в ухвалі суду про призначення експертизи від 15 квітня 2021 року з призми часового періоду: а саме з 31 грудня 2005 року по теперішній час, є помилковим та не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки спірну квартиру відповідач придбав у 2002 році, при цьому перший раз шлюб із позивачкою був зареєстрований 31 грудня 2005, а розірваний 28 квітня 2009 року, повторно шлюб між ними було зареєстровано 09 лютого 2013 року, а розірвано 09 грудня 2020 року. Тобто у періоди часу 29 квітня 2009 року по 08 лютого 2013 року та із 10 грудня 2020 року по день обстеження експертом квартири (21 вересня 2021 року), що в цілому становить 4 роки 6 місяців, об`єктивно проводити ремонтні роботи спільно із позивачкою вони не могли, а відповідно і доказів цьому матеріали справи не містять.

Відповідач вважає, що внаслідок проведення реконструкції належної йому квартири шляхом здійснення прибудови до неї та збільшення за рахунок цього загальної та житлової площі не призвело до істотного збільшення вартості цього нерухомого майна, оскільки таке поліпшення є несуттєвим та малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який відповідач мав на праві приватної власності до часу укладення шлюбу із позивачкою.

Окрім того, відповідач у наданих письмових поясненнях заперечував факт спільного проживання та ведення спільного господарства із позивачкою у період, що передував реєстрації між ними шлюбу та після розірвання шлюбу.

Посилаючись на вказані обставини, відповідач просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Окрім того, у вказаних письмових поясненнях відповідач виклав свої заперечення з приводу задоволення повторно поданого представником позивача клопотання про витребування доказів як з РСЦ МВС у Черкаській області, так і в Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію AT «Дельта Банк», вважає що правові підстави щодо витребування доказів, про які заявляє представник позивача, належним чином перевірені судом у попередньому складі і викладені у мотивувальній частині ухвали суду від 15 квітня 2021 року. Водночас зі змісту клопотання адвоката Прядки В.М. про витребування доказів не вбачається, що ним після постановлення вказаної ухвали суду вжиті дії, направлені на отримання інформації у позасудовий спосіб, а відповідно і існування складностей у наданні відповідних доказів без ухвали суду про їх витребування. З огляду на викладене просив суд у задоволенні клопотання адвоката Прядки В.М. про витребування доказів відмовити за необґрунтованістю та безпідставністю, вважає, що такі дії представника позивача є зловживанням процесуальними правами в контексті положень, передбачених п.1 ч.2 ст.44 ЦПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача, враховуючи позицію відповідача, викладену у наданих суду письмових поясненнях, вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до наступного.

За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Як передбачено ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

А у відповідності з ч.1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою їх забезпечення.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. ( ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

У силу положень ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що сторони двічі перебували у зареєстрованому шлюбі. Так, 31 грудня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Сміла Смілянського міськрайонного управління юстиції Черкаської області між сторонами було вперше зареєстровано шлюб, який 28 квітня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Сміла Смілянського міськрайонного управління юстиції Черкаської області було розірвано, про що складено актовий запис № 98 (Т.1 а.с. 5,6).

09 лютого 2013 року між сторонами по справі - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Смілі Смілянського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області було повторно зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Смілянського міськрайонного суду від 09 листопада 2020 року у справі №703/2934/20, що набрало законної сили 09 грудня 2020 року (Т.1 а.с. 7).

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 26 лютого 2021 року позивач ОСОБА_4 після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_6 » (Т. 1 а.с. 109).

Предметом даного спору про поділ майна подружжя є квартира АДРЕСА_1 та автомобіль марки «HYINDAI IX 35», 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , власником яких є відповідач по справі ОСОБА_3 .

Так, відповідно до копії договору купівлі-продажу від 04 вересня 2002 року посвідченого приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 4448, ОСОБА_3 є власником 2-х кімнатної квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Вказане також підтверджується Інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єктів нерухомого майна № 222201798 від 01 вересня 2020 року (Т.1 а.с. 8, 9).

Таким чином, право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яку позивач просить визнати спільним сумісним майном подружжя, здійснивши її поділ у рівних частках, набуто відповідачем до реєстрації шлюбу із позивачем, а саме 04 вересня 2002 року.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми, оскільки спірна квартира була придбана відповідачем у 2002 році, тобто до набрання чинності 01 січня 2004 року Сімейним кодексом України (далі - СК України), відтак порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Таким чином, оскільки квартира АДРЕСА_1 була придбана відповідачем до укладення шлюбу із позивачем, відтак, відповідно до положень ст.24 КпШС України, це майно є роздільним майном. Аналогічний підхід діє, починаючи із 01 січня 2004 року, такі положення закріплені в статтях 57, 60 СК України.

Так, частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

При цьому, відповідно до частини сьомої статті 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Крім того, у статті 58 СК України вказано, що і дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя.

І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України).

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Так, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Аналіз наведених вище норм права дозволяє прийти до висновку про те, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Варто зауважити, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Поряд з цим, Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме:

а) чи є втручання законним;

б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»;

в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому в самому законі - статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України слідує, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що призвели до істотного збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто, істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

Тому, при посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, саме позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20), а також в постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року в справі № 332/4629/15 (провадження № 61-15451св18), від 24 березня 2021 року в справі № 161/17237/19 (провадження № 61-15св21) та від 10 червня 2021 року в справі № 462/1305/16-ц (провадження № 61-7448св19).

Правовим обґрунтуванням позовних вимог стороною позивача визначено положення ст. 60, 61, 65, 69, 70, 71 СК України у взаємозв`язку із положеннями ст.325, 368, 372 ЦК України. Проте жодною із вказаних норм матеріального права не врегульовано питання визнання спільним сумісним майном подружжя того майна (як рухомого, так і нерухомого), що не набуто подружжям у період шлюбу, а створено на основі майна, що є особистою приватною власністю (роздільним майном) одного з подружжя.

Такою нормою матеріального права є положення ст.62 СК України, згідно якої передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання квартири АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя, а також визнання за позивачем права власності на 1/2 частки вказаного об`єкту нерухомого майна остання вказує, що в спірній квартирі за час шлюбу було проведено реконструкцію, зроблений капітальний ремонт, квартира збільшилася у розмірах за рахунок прибудови.

Так, відповідно до архівної копії рішення виконавчого комітету Смілянської міської ради № 47 від 24 січня 2008 року «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 24 листопада 2005 року № 1127 «Про надання дозволу на реконструкцію квартир для покращення побутових умов», ОСОБА_3 надано дозвіл на проведення реконструкції квартири АДРЕСА_1 , з прибудовою веранди, розширення кухні за рахунок частини балкону та розширення кімнати за рахунок частини балкону (Т.1 а.с. 10).

Позивач стверджує, що реконструкція, ремонт спірної квартири була здійсненна не лише за рахунок спільних коштів подружжя, а й за особисті кошти позивача, вказує, що приймала безпосередню участь у фінансових витратах на дані поліпшення умов проживання, при цьому жодного доказу на підтвердження вказаних обставин позивачем не додано. Так, до справи не долучено будь-яких розрахункових документів, з яких слідувало б, що позивачем ОСОБА_2 купувалися будівельні матеріали, що саме за її грошові кошти і особисто нею робилися покращення та добудови до спірної квартири, в матеріалах справи відсутні докази щодо фінансової спроможності позивача у відповідний період часу здійснювати фінансування будівництва прибудови до квартири, не надано ні трудової книжки, ні довідки про заробітну плату з місця роботи, відсутні також відомості про продаж особистого майна і отримання відповідних коштів, що вкладені у ремонт спірної квартири, тощо.

Таким чином, суд звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутні докази у розумінні статей 76-80 ЦПК України того, що позивач брала участь коштами або працею у покращенні спірного майна.

Хоча з огляду на суб`єкта доказування у цій категорії справ, слід констатувати, що саме сторона позивача, відповідно до вимог статті 62 СК України, повинна поза будь-яким сумнівом довести виникнення права спільної сумісної власності подружжя на спірний об`єкт нерухомого майна з підстав, передбачених законом, а саме, що внаслідок реконструкції квартири, поліпшення побутових умов, вартість придбаної відповідачем до шлюбу квартири, істотно збільшилась, і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність, адже сам по собі факт перебування позивачки у шлюбі з відповідачем на момент проведення реконструкції спірного об`єкта нерухомого майна не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя.

Та обставина, що майновий стан сторін в період перебування у шлюбі дозволяв виконати покращення спірного майна за відсутності письмових доказів фактичної участі сторін власними коштами в покращенні спірного майна не свідчить про віднесення такого майна до об`єктів спільної сумісної власності.

Такий обов`язок доказування є сталим у судовій практиці щодо розгляду аналогічних спорів, та аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017року у справі № 6-843цс17, постанові Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 522/21604/17 (провадження № 61-17224св20) та постанові Верховного Суду від 27.01.2022 у справі № 686/8610/17 (провадження № 61-11294св21).

Ухвалою суду від 15 квітня 2021 року по справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу щодо встановлення вартості проведених у квартирі АДРЕСА_1 робіт з поліпшення (ремонту, реконструкції) та вирішення питання чи є дане поліпшення (ремонту, реконструкції) вказаної квартири за період з 31 грудня 2005 року по теперішній час істотним для збільшення вартості вказаної квартири. Проведення судової будівельно-технічної експертизи доручено експертам Черкаського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

За результатом проведення судової будівельно-технічної експертизи, як слідує із змісту висновку № 529/21/1401/21-23 від 19 жовтня 2021 року, експерт дійшов наступних висновків: 1) вартість ремонтно-будівельних робіт, які були виконані в квартирі АДРЕСА_1 , згідно результатів проведеного обстеження, в цінах діючих на момент проведення дослідження, складає 273 501 грн. в тому числі: прибудова - 91 975 грн., приміщення квартири - 181 526 грн.; 2) поліпшення (ремонт, реконструкція) квартири АДРЕСА_1 за період з 31 грудня 2005 року по теперішній час привело до істотного збільшення вартості вказаної квартири, а саме:

- збільшення загальної площі квартири на 10,8 кв.м, що складає 26% від загальної площі квартири на час її придбання. До реконструкції загальна площі квартири складала 41,3 кв. м, після реконструкції загальна площі квартири складає 52,1 кв. м,

- покращення технічного стану приміщень квартири: заміна віконних блоків, заміна трубопроводів водопостачання, каналізації, опалення, заміна сантехнічних приладів, заміна газового обладнання, улаштування теплої підлоги на кухні та покращення якості опоряджувального покриття конструктивних елементів (стеля, стіни, підлога),

- вартість ремонтно-будівельних робіт, які були виконані в квартирі

АДРЕСА_1 , згідно результатів проведеного обстеження, в цінах діючих на момент проведення дослідження, складає 273 501 грн.

При цьому, суд вважає, що вказаний висновок експерта № 529/21/1401/21-23 від 19 жовтня 2021 року не може слугувати доказом істотності збільшення вартості спірного нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , оскільки позивач - ОСОБА_2 не надала доказів на підтвердження того, що вона брала участь коштами або працею в описаних у вказаному висновку покращеннях нерухомого майна.

Статтею 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Суд зазначає, що судовий експерт, констатуючи факт істотного збільшення вартості спірної квартири внаслідок її поліпшення (ремонту, реконструкції) за період з 31 грудня 2005 року по теперішній час у дослідницькій частині висновку не посилається на конкретний нормативний документ чи довідкову літературу, в яких були б надані рекомендації чи критерії визначення «істотності» в контексті збільшення вартості майна.

Тоді як істотність збільшення вартості майна, в контексті положень ч.1 ст.62 СК України, є оціночним поняттям, яке має проаналізувати саме суд, а не експерт, з призми належних і допустимих доказів, що були подані учасниками справи під час її розгляду.

Чіткі критерії визначення істотного збільшення вартості майна чинне законодавство не містить. Аналіз судової практики свідчить про те, що в переважній більшості випадків істотним визнається збільшення вартості майна в декілька разів.

На думку суду, у спірних правовідносинах, істотне збільшення є тією величиною, яка робить недостатнім застосування іншого способу захисту прав відшкодування понесених позивачем витрат. Збільшення вартості майна має бути настільки відчутним, щоб доцільність трансформації приватної власності попереднього власника на це майно в спільну сумісну власність подружжя була очевидною та відповідала принципам розумності та справедливості.

Так, в цьому випадку предметом спору є двокімнатна квартира, площа якої після проведення реконструкції шляхом здійснення прибудови збільшилась на 10,8 кв.м, що складає 26 відсотків від загальної площі квартири на час її придбання, разом з тим суд вважає, що 26 відсотків на які збільшилась площа спірної квартири у порівнянні із площею, що становила ця квартира до часу здійснення прибудови до неї, не призвело до істотного збільшення вартості цього нерухомого майна, оскільки таке поліпшення є малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який відповідач мав на праві приватної власності до часу укладення шлюбу із позивачем.

При цьому суд звертає увагу на недоліки, виявлені в експертному дослідженні.

Так, пунктом 2.3 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від.26.12.2012 № 1950/5) (далі - Інструкція) передбачено, що експерту заборонено, зокрема, самостійно збирати матеріали, які підлягають дослідженню, а також вибирати вихідні дані для проведення експертизи, якщо вони відображені в наданих йому матеріалах неоднозначно.

Водночас визначальним для судового експерта мають бути матеріали цивільної справи, в межах якої останнім і проводиться відповідна експертиза, зокрема щодо обсягу поліпшень, що були, як стверджує сторона позивача, здійснені у період шлюбу.

Так, враховуючи, що матеріали справи не містять відомостей щодо визначення чи погодження учасниками справи обсягу конкретних ремонтно-будівельних робіт, що безпосередньо ними як подружжям були виконані у періоди перебування їх у зареєстрованому шлюбі, слід зробити висновок, що експерт самостійно, без погодження з учасниками справи, визначила обсяг ремонтних робіт, які виконані у спірній квартирі станом на день її огляду експертом, без зазначення конкретної дати проведення кожного із виду робіт, відтак, висновок будівельно-технічної експертизи не можна вважати обґрунтованим і вмотивованим та таким, що проведений у чіткій відповідності до вимог Інструкції.

Окрім того, суд погоджується із доводами відповідача на предмет того, що у вказаному висновку експерта охоплено період часу, протягом якого сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, а саме з 29 квітня 2009 року по 08 лютого 2013 року та із 10 грудня 2020 року по день обстеження експертом квартири, а саме до 21 вересня 2021 року, що в цілому становить 4 роки 6 місяців, відтак об`єктивно сторони не могли проводити ремонтні роботи спільно у вказаний період, а відповідно і доказів цьому матеріали справи не містять.

Такі обставини ставлять під сумнів правильність визначення експертом вихідної величини - вартості ремонтно-будівельних робіт, виконаних саме у періоди перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, відтак, на думку суду, не дають підстав для задоволення позову про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю сторін.

Разом із тим, такі недоліки загалом не впливають на результат розгляду цієї справи, оскільки, як зазначено вище, позивач - ОСОБА_2 не надала суду доказів на підтвердження того, що вона взагалі брала участь власними коштами або працею в описаних у вказаному висновку покращеннях нерухомого майна, яке належить відповідачу, що не дає підстав для задоволення позову.

Таким чином, суд констатує, що позивач в ході розгляду справи не довела того, що вартість спірного майна - квартири АДРЕСА_1 , набутої відповідачем ОСОБА_3 до укладення шлюбу з нею, істотно збільшилось саме у результаті їх спільної або її особистої трудової та грошової участі у здійсненні реконструкції цієї квартири, здійснення прибудови та проведення ремонтних робіт під час шлюбу, а сам факт перебування сторін у шлюбі на момент здійснення реконструкції, будівництва прибудови, ремонтних робіт спірного об`єкту нерухомого майна не є підставою для визнання такого майна спільним майном подружжя.

Засадничими приписами цивільного судочинства є змагальність і диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

З огляду на викладене, оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки тягар доказування обставин, необхідних для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому з подружжя, покладається на того із подружжя, який заявляє такі вимоги, а доказів такого матеріали справи не містять, як і не додано їх позивачем, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог останньої в частині визнання спільною сумісною власністю квартири АДРЕСА_1 та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину вказаного майна.

Щодо позовних вимог в частині визнання спільним сумісним майном подружжя автомобіля марки «HYUNDAI IX 35», 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , та визнання за позивачем права власності на 1/2 його частину суд зазначає наступне.

Так, судом встановлено, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів № 31/23-614 від 02 жовтня 2020 року, ОСОБА_3 є власником транспортного засобу, а саме автомобіля марки «HYUNDAI IX 35», 2012 року випуску, дата державної реєстрації права власності 25 грудня 2012 року (Т. 1 а.с.11).

Таким чином, судом встановлено, що вказаний автомобіль було придбано відповідачем у період після державної реєстрації розірвання шлюбу між сторонами та до повторної реєстрації шлюбу між ними, тобто у вказаний період сторони між собою у зареєстрованому шлюбі не перебували.

Однією із підстав заявлення позивачем вказаної вимоги є те, що за твердженням позивача з кінця 2011 року сторони знову проживали разом, вели спільний бюджет, та придбали за спільні кошти вказаний автомобіль, окрім того, перебуваючи в шлюбі, як вказує позивач, вона приймала активну фінансову участь у погашенні кредиту за даний автомобіль.

Разом з тим, в ході судового розгляду позивач не надала жодних письмових доказів на підтвердження обставин щодо спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю з кінця 2011 року по 09 лютого 2013 року, тобто до моменту повторного офіційного укладення шлюбу.

Суд наголошує, що для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази, які в сукупності можуть підтвердити, зокрема, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Вказані обставини під час судового розгляду справи судом не встановлено, та не підкріплені письмовими доказами на підтвердження ведення сторонами спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків подружжя у період з кінця 2011 року по 09 лютого 2013 року.

Більше того, за відсутності належних та достатніх письмових доказів щодо ведення сторонами спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків суд вважає необґрунтованим твердження позивача щодо проживання з відповідачем однією сім`єю з кінця 2011 року до моменту повторного офіційного укладення шлюбу, тобто до 09 лютого 2013 року.

Окрім того, матеріали справи не містять жодного належного і допустимого доказу того, що ОСОБА_2 у період після повторного укладення шлюбу з відповідачем, тобто після 09 лютого 2013 року працювала, отримувала заробітну плату і витрачала власні кошти на погашення кредиту за автомобіль. Разом з тим, як вже зазначалось вище, керуючись ст.62 СК України, а також практикою її застосування, що викладена Верховним Судом, саме ці обставини підлягають доказуванню позивачем як стороною, що бажає спростувати презумпцію особистої приватної власності на це майно.

Згідно ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України.

У відповідності до ст.12 ЦПК України суд розглядає справу на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Суд приходить до висновку, що оскільки спірне майно, а саме квартира АДРЕСА_1 та автомобіль марки «HYUNDAI IX 35», 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 набуті відповідачем до шлюбу з позивачем, остання не надала суду належних та допустимих доказів того, що вона своєю працею чи коштами приймала участь в набутті автомобіля та здійснення реконструкції спірної квартири, відтак дане майно згідно з ст.60, 62 Сімейного кодексу України не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя.

За таких обставин, суд дійшов висновку про недоведеність в повному обсязі заявлених позовних вимог, а тому підстави для їх задоволення відсутні.

Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача. Відтак, підстав для відшкодування позивачу понесених судових витрат суд не вбачає, оскільки відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81, 211, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, статями 60, 61, 62, 65, 66, 68, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, суд,-

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 18 травня 2023 року.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Головуючий: В. О. Прилуцький