ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 631/387/21 Номер провадження 22-ц/814/1529/23Головуючий у 1-й інстанції Пархоменко І.О. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Хіль Л.М.,

судді Лобов О.А., Триголов В.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи ОСОБА_1 на рішення Нововодолазького районного суду Харківської обалсті від 30 вересня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхлова компанія «Ю.ЕС.АЙ» про стягнення страхового відшкодування,-

встановив:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ» про стягнення страхового відшкодування.

Позовна заява мотивована тим, що 11 травня 2020 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем DAIHATSU-MATERIA, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на перехресті вул. Валентинівської та Гвардійців Широнінців в м. Харкові, повертаючи ліворуч на зелений сигнал основного світлофора, не дав дорогу автомобілю «Volkswagen Passat», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , який рухався в зустрічному напрямку прямо та скоїв з ним зіткнення, від чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Московського районного суду м. Харкова від 17 липня 2020 року ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Зазначив, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля DAIHATSU-MATERIA, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_2 була застрахована в Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай».

Згідно з полісом № 100042830 розмір страхової суми на одного потерпілого за шкоду, завдану майну, складає 100 000,00 грн.

Вказав, що він повідомив відпов дача про страховий випадок та подав заяву про страхове відшкодування з усіма документами, однак жодних відповідей або повідомлень від відповідача не надійшло. У зв`язку з чим він повторно звернувся до відповідача з питанням щодо відшкодування шкоди, надавши усі необхідні документи, зокрема Договір купівлі-продажу транспортного засобу «Volkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_3 , від 06.07.2018 та свідоцтво про реєстрацію «Volkswagen Passat» державний номерний знак НОМЕР_4 .

Посилався на те, що він отримав лист за № 51-0556 від 26 січня 2021 року про відсутність підстав для виплати страхового відшкодування за полісом №100042830, про що начебто раніше повідомлялось листом за № 51-5076 від 21 серпня 2020 року.

Вважав, що відповідач безпідставно відмовив йому у виплаті страхового відшкодування.

Вказав, що йому спричинено моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 10 000,00 грн.

Просив стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АИ» на його користь страхове відшкодування в сумі 100 000,00 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн.

Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 30 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог та задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на день ухвалення оскарженого рішення у нього була наявна незасвідчена копія висновку та звіту про оцінку вартості матеріального збитку № 520/10-20, проведеного за його замовленням, а тому він не звертався до суду з клопотанням про призначення судової товарознавчої експертизи. Вказав, що він не повідомляв свого представника про проведену за його замовленням оцінку завданої шкоди та вимагав найскорішого закінчення розгляду справи, через його бажання відвідати свою хвору матір, яка проживає в Азербайджані. Зазначив, що судом також не ставилося питання про причину не визначення розміру спричиненого збитку. Оригінал вказаного висновку та звіту він надавав представнику відповідача, який повернув їх йому лише у жовтні 2021 року. Згідно даного висновку та звіту про оцінку вартості матеріального збитку № 520/10-20, вартість матеріального збитку складає 74 658,26 грн.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 10.01.2022 року відкрито апеляційне провадження у вказаній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Нововодолазького районного суду Харківської обалсті від 03 вересня 2021 року

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 10.01.2022 закінчено підготовчі дії по вказаній справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 20 січня 2023 року справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11 травня 2020 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем DAIHATSU-MATERIA, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на перехресті вул. Валентинівської та Гвардійців Широнінців в м. Харкові, повертаючи ліворуч на зелений сигнал основного світлофора, не дав дорогу автомобілю «Volkswagen Passat», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , який рухався в зустрічному напрямку прямо та скоїв з ним зіткнення, від чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Московського районного суду м. Харкова від 16 липня 2020 року ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу (а.с.15).

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля ОАІНАТ81І- МАТЕК.ІА, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 застрахована в Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай». Відповідно до договору страхування поліс № 100042830 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів розмір страхової суми на одного потерпілого за шкоду, завдану майну, складає 100 000,00 грн, розмір франшизи - 2000,00 грн (а.с.14, 45).

18 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» з заявою про страхове відшкодування (а.с.46).

Листами № 51-4164 від 15 липня 2020 року та № 51-4802 від 11 серпня 2020 року Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» повідомив ОСОБА_1 про надання документів передбачених п.35.2 ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с.47-48,49).

На підтвердження права на отримання страхового відшкодування ОСОБА_1 надав договір купівлі-продажу (польською мовою) транспортного засобу Уо1к5/уа§еп Раззаі, держаний номер ЯР81166 від 06 липня 2018 року та свідоцтво № НОМЕР_5 про реєстрацію Уо1кз/уа§еп Раззаі державний номер НОМЕР_6 (а.с.9-12, 52-55).

Листами № 51-5076 від 21 серпня 2020 року та № 51-0556 від 26 січня 2021 року Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» повідомило ОСОБА_1 про відмову в отриманні страхового відшкодування, мотивуючи тим, що договір купівлі-продажу (польською мовою) транспортного засобу «Volkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_3 від 06 липня 2018 року та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_7 , видане у Республіці Польща не є документами, які належним чином підтверджують право власності заявника на транспортний засіб «Уо1кз/?а§еп Раззаі», державний номерний знак НОМЕР_2 , оскільки на території України таким документом є свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу державного зразка, а тому у товариства відсутні правові підстави щодо розгляду звернення (а.с.50, 57-58).

Разом за апеляційною скаргою ОСОБА_1 подав до суду апеляційної інстанції висновок щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 520/10-20 від 13 жовтня 2020 року та звіт про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 520/10-20 від 13 жовтня 2020 року, за якими вартість матеріального збитку з урахуванням ПДВ завданого власнику автомобіля «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_3 , становить 74 658,26 грн; вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_2 без урахування фізичного зносу вузлів і деталей, на момент проведення дослідження становить 356 075,32 грн; ринкова вартість автомобіля «Уо1кз^а§еп Раззаі», реєстраційний номер НОМЕР_2 до моменту дорожньо-транспортної пригоди становить 74 658,26 грн (а.с. 103-112).

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Закон Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його

експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті1).

За вимогами статті 3 зазначеного вище Закону України обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону).

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

У Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» детально регламентовано дії водія, транспортного засобу, причетного до ДТП, тобто потерпілого, так і страховика.

У пункті 33.1.4 статті 33 Закону 3 України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом ЗО днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35).

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, жиїтя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Із аналізу наведених норм спеціального Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 Закону, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19).

Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно, до яких належить право володіння. Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами, хто його оточує.

Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Згідно з частиною другою етапі 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Згідно з пунктом 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі Правила дорожнього руху), власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керувгнтя транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту користування ним на достатній правовій підставі, відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, що узгоджується і правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 3 грудня 2014 року у справі № 6-183 цс 14, а також у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 553/3281/14-ц (провадження № 61 -13806св 18), від 20 травня 2019 року у справі 521/8965/16-ц (провадження № 61-30572св18).

Оскільки автомобіль Volkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_3 , на момент пошкодження перебував у правомірному володінні ОСОБА_1 , у зв`язку з чим відмова страховика у такій виплаті є неправомірною, таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 є особою яка має право на отримання страхового відшкодування від Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ».

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно- правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо- транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо- транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо- транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо- транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Пунктом 2.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика) передбачено, що вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.

Відповідно до пункту 2.4 указаної Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, унаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника, яким у договірному зобов`язанні є страховик.

Зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його користь, як третьої особи, страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації.

Під час застосування наведених норм права підлягає врахуванню правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), який зводиться до наступного. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних іранспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19), від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19 (провадження № 61-10010св20), від 11 серпня 2021 року у справі № 554/8473/19 (провадження № 61-14373св20).

Частиною першою статті 76 ЦГІК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною другою цієї статті унормовано, що ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Як вбачається з матеріалів справи 11 травня 2020 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем DAIHATSU-MATERIA, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на перехресті вул. Валентинівської та Гвардійців Широнінців в м. Харкові, повертаючи ліворуч на зелений сигнал основного світлофора, не дав дорогу автомобілю «Уоікзлуа^еп Раззаі», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , який рухався в зустрічному напрямку прямо та скоїв з ним зіткнення, від чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Власником автомобіля «Volkswagen Passat», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 є ОСОБА_1 .

Постановою Московського районного суду м. Харкова від 16 липня 2020 року ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу (а.с.15).

На момент даної дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника автомобіля DAIHATSU-MATERIA, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 була застрахована у Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів поліс № 100042830, згідно якого ліміт за шкоду життю та здоров`ю - 200 000,00 грн, ліміт за шкоду майну - 100 000,00 грн, франшиза - 2000,00 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 просив стягнути зі страховика страхове відшкодування в сумі 100 000,00 грн, мотивуючи вказану суму лише визначеною у полісі № 100042830 лімітом за шкоду майну.

При цьому, до суду першої інстанції ОСОБА_1 не подав належних, достовірних та достатніх доказів спричиненого йому розміру матеріального збитку завданого йому пошкодженням автомобіля внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини ОСОБА_2 .

Тільки разом за апеляційною скаргою ОСОБА_1 подав до суду апеляційної інстанції висновок щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 520/10-20 від 13 жовтня 2020 року та звіт про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 520/10-20 від 13 жовтня 2020 року, за якими вартість матеріального збитку з урахуванням ПДВ завданого власнику автомобіля «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить 74 658,26 грн; вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_2 без урахування фізичного зносу вузлів і деталей, на момент проведення дослідження становить 356 075,32 грн; ринкова вартість автомобіля «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_2 до моменту дорожньо-транспортної пригоди становить 74 658,26 грн (а.с. 103-112).

Проте, колегія суддів на підставі ч.3 ст.367 ЦПК України не приймає вказані висновок та звіт, оскільки ОСОБА_1 не наведено підстав неможливості подання вказаного доказу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що для отримання ОСОБА_1 страхового відшкодування необхідно визначити розмір страхової виплати, однак сума 100 000,00 грн, що визначена полісом № 100042830 обов`язкового страхування цивільно-правової

відповідальності власників наземних транспортних засобів власника автомобіля DAIHATSU-MATERIA, державний номерний знак НОМЕР_1 та яку позивач просить стягнути, є максимальною сумою, що може бути виплачена страховиком і виплачується не у будь-якому випадку, а у разі співпадіння з розміром страхової виплати потерпілого або у разі якщо розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика за вирахуванням франшизи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необгрунтованим. Ремонт вважається економічно необгрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Отже, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано вищенаведеною статтею 30 Закону № 1961-IV. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватися не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необгрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необгрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують його вартість до дорожньо-транспортної пригоди. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди.

Як вбачається з матеріалів справи вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_2 без урахування фізичного зносу вузлів і деталей, на момент проведення дослідження становить 356 075,32 грн, а його ринкова вартість до моменту дорожньо-транспортної пригоди - 74 658,26 грн. Тобто, ремонт вказаного автомобіля є економічно необгрунтованим, оскільки витрати на ремонт транспортного засобу перевищують його вартість до дорожньо-транспортної пригоди. При цьому в суді першої інстанції не розглядалось питання щодо визнання власником транспортного засобу фізично знищеним.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставок» для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду без змін.

Відповідно до статті 141 ЦТЖ України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 30 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя Л.М. Хіль

Судді О.А. Лобов

В.М. Триголов

Повний текст постанови складено 08.05.2023 року