ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6112/23 Справа № 205/4372/21 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О.С. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2023 року

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому в м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Темченко Р. Ю. на рішення Ленінськогорайонного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2022 року у цивільній справі за позовом заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про знесення самочинного збудованого нерухомого майна та скасування державної реєстрації права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах Дніпровської міської ради звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, яку обґрунтовував тим, що 20 листопада 2020 року державним реєстратором виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області Сучковою Т.Ф. на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради від 23 лютого 2003 року «Про дозвіл на розміщення торгівельного павільйону по АДРЕСА_1 » було зареєстровано право приватної власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю магазин, площею 130,9 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер нерухомого майна 101. Зазначений документ не має статусу правовстановлюючого документу та не може бути підставою для виникнення права власності на нерухоме майно. З листа адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради від 09 лютого 2021 року було встановлено, що рішення від 23 лютого 2002 року виконавчим комітетом Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради не ухвалювалося. Відомостей про надання у користування та реєстрацію дозвільних документів ОСОБА_1 у зв`язку із будівництвом об`єкта нерухомого майна, площею 130,9 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , не виявлено. Відповідно до інформації управління ДАБК Дніпровської міської ради від 29 січня 2021 року, адреса: АДРЕСА_2 , жодному об`єкту на території міста не надавалися, відповідні розпорядчі документи про присвоєння або зміну вказаної адреси відсутні, паспорти прив`язки тимчасових споруд не оформлювалися, містобудівні умови та обмеження для проектування та будівництва не надавалися. Дніпровською міської радою у листі від 24 лютого 2021 року зазначено, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 у користування ОСОБА_1 не надавалася.

Попри те, що про самовільне зайняття спірної земельної ділянки Дніпровській міській раді та її виконавчим органам було відомо з січня 2021 року, жодних заходів до припинення її незаконного використання радою вжито не було, претензійно-позовну роботу, спрямовану на звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованого нерухомого майна та демонтажу тимчасових споруд не здійснено, тому звернення прокурора фактично спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання. Згідно з даними з Публічної кадастрової карти України та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію речових прав на земельну ділянку відсутні. Таким чином, спірна земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності, не наданих у користування іншим особам, рішення уповноваженого на розпорядження земельною ділянкою органу про передачу її в оренду ОСОБА_1 не ухвалювалося, відповідно державна реєстрація речових прав на земельну ділянку не проводилася.

Просив зобов`язати ОСОБА_1 знести самочинно збудоване нерухоме майно нежитлову будівлю (магазин), загальною площею 130,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю (магазин), загальною площею 130,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , здійснену на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області Сучкової Т.Ф. від 24 листопада 2020 року (індексний номер 55317931) номер запису про право власності 39349983, з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер 101, стягнути з відповідача сплачений судовий збір.

Рішенням Ленінськогорайонного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2022 року позовні вимоги задоволено: зобов`язано ОСОБА_1 знести самочинно збудоване нерухоме майно нежитлову будівлю (магазин), загальної площею 130,9 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_2 ; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю (магазин), загальною площею 130,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , здійснену на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області Сучкової Тетяни Федорівни від 24 листопада 2020 року (індексний номер 55317931) номер запису про право власності 39349983; стягнуто з відповідача на користь Дніпропетровської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 4 540,00 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Зазначає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту. Вважає, що вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути пред`явлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за наявності двох умов: доведеності факту порушення прав та самочинність такого будівництва. Знесення самочинно збудованого об`єкта нерухомості є крайньою мірою, яка може бути застосована судом лише після використання доступних умов захисту. Тобто суд першої інстанції на думку апелянта повинен був встановити чи було видано особі, яка здійснює самочинне будівництво припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта чи відмовлялась ця особа від перебудови. Зазначене судом першої інстанції не було з`ясовано, а тому представник відповідача вважає, що позивач звернувся до суду передчасно.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Дніпровської обласної прокуратури просить відмовити у задоволення апеляційної скарги, як такої, що є незаконною та необґрунтованою. Вважає, що ними обрано належний спосіб захисту та спір розглядається в рамках цивільного судочинства, оскільки з матеріалів справи вбачається порушення майнового права органу місцевого самоврядування як представника місцевої громади на земельну ділянку, які відповідач порушила, самочинно збудувавши об`єкт нерухомості без отримання відповідних документів на цю земельну ділянку, тобто самочинно її захопила.

Дніпровська міська рада не скористалась своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання з`явились представник ОСОБА_1 адвокат Темченко Р. Ю., представник Дніпропетровської обласної прокуратури-Лейченко О.В., представник Дніпровської міської ради Кузор О.О..

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції з метою усунення перешкод територіальній громаді в особі Дніпровської міської ради у вільному використанні або розпорядженні своїм майном у вигляді земельної ділянки комунальної власності за адресою: АДРЕСА_2 , виходив із того, що наявні підстави для скасування державної реєстрації права власності на нежитлову будівлю (магазин), загальною площею 130,9 кв.м., розташовану на зазначеній земельній ділянці з одночасним припиненням речових прав її власника - ОСОБА_1 на об`єкт такого нерухомого майна та його знесенням.

Такий висновок суду відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 листопада 2020 року на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області Сучкової Т.Ф. за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю (магазин), загальною площею 130,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 33). Підставою ухвалення рішення державним реєстратором стало рішення виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради № 133 від 23 лютого 2002 року (а.с. 27).

Згідно з відомостями Головного архітектурно-планувального управління за даними містобудівного кадастру та Адресного плану м. Дніпра адреса: АДРЕСА_2 , жодному об`єкту нерухомості на території міста не надавалася, відповідні розпорядчі документи, на підставі яких була присвоєна або змінена ця адреса, у розпорядженні управління відсутня. Містобудівні умови та обмеження для проектування об`єктів будівництва за зазначеними адресами управлінням не надавалися, паспорти прив`язки тимчасових споруд не оформлювалися (а.с. 24, 34,39-42).

Відповідно до листа адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради № 3/2-3 від 09 лютого 2021 року рішення № 133 від 23 лютого 2002 року «Про дозвіл на розміщення торгівельного павільйону по АДРЕСА_1 » (теперішня назва Велика Діївська) виконавчим комітетом Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради не ухвалювалося (а.с. 43).

Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю у листі № 10/1-67 від 05 березня 2021 року зазначено, що в Реєстрі будівельної діяльності станом на час надання відповіді, відомості про реєстрацію/скасування дозвільних документів на об`єкті за адресою: АДРЕСА_2 , відсутні (а.с. 44-45).

Частиною першою статті 13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад.

Статтею 80 ЗК України передбачено, що суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування - на землі комунальної власності.

Згідно з пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці другому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Статтею 83 ЗК України врегульоване право власності на землю територіальних громад. Так, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності, зокрема, перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

Згідно з частиною п`ятою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Пунктом 31 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Згідно з частинами п`ятою, восьмою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Таким чином, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Дніпровська міська рада.

Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Дніпровська міська рада, як представницький орган територіальної громади міста Дніпра, якій ця громада делегувала повноваження щодо здійснення права власності від її імені та в її інтересах, повинна діяти виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом, а відтак воля територіальної громади, як власника об`єкта права комунальної власності, може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам закону та інтересам територіальної громади.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини статті 14 Конституції України про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України).

Відповідно до статті 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно із положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною другою статті 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Статтею 211 ЗК України визначено, що самовільне зайняття земельних ділянок віднесено до порушень земельного законодавства, за яке громадяни та юридичні особи несуть відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для користування стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Стаття 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» передбачає, що самовільне зайняття земельної ділянки будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції спірна земельна ділянка не передавалась у користування ОСОБА_1 .. Натомість на її території розташовано нежитлову будівлю, право власності на яку зареєстровано за відповідачем.

Таким чином, ОСОБА_1 допустила самовільне зайняття земельної ділянки, здійснивши на ній будівництво нежитлової будівлі, яка з врахуванням обставин даної справи містить ознаки самочинного будівництва.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

Отже, державна реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, не виключає можливість знесення такого об`єкта нерухомості в порядку, встановленому для самочинно побудованих об`єктів.

У постановах Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі

№ 523/6532/14-ц, від 21 липня 2021 року у справі № 520/3561/18 вказано, що у разі доведеності факту самовільного зайняття земельної ділянки та розміщення на ній самочинного будівництва, власник не позбавлений можливості захищати свої права у спосіб, який відповідатиме положенням статей 376, 391 ЦК України і статей 152, 212 ЗК України, зокрема вимагати усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, звільнення земельної ділянки та приведення її у попередній стан.

Захист цивільних прав це дії з попередження, припинення порушення прав або відновлення порушених прав громадян і організацій. Будь-яка особа має право на захист свого права та інтересу, що не суперечить принципам цивільного законодавства, вимогам справедливості, сумлінності, розумності.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Спосіб захисту суб`єктивних цивільних прав це закріплені законом матеріально-правові засоби примусового характеру, за допомогою яких провадиться відновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Захист суб`єктивних цивільних прав та інтересів здійснюється в передбаченому законом порядку, тобто за допомогою застосування належної форми, засобів і способів захисту.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі №48/340, від 22 жовтня 2019 року у справі №923/876/16 та багатьох інших.

Під неналежним способом захисту ми розуміємо такий, що не забезпечує реальне поновлення прав у випадку задоволення позову.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18.

Звертаючись до суду із зазначеним позивом в інтересах Дніпровської міської ради як розпорядника земельних ділянок комунальної власності на території м. Дніпра, заступник керівника Дніпровської обласної прокуратури зазначав що захищає інтереси держави які виражені в самовільному зайнятті відповідачем ОСОБА_1 земельної ділянки комунальної власності внаслідок самочинного будівництва та експлуатації об`єкта нерухомого майна.

Враховуючи те, що нежитлова будівля яка належить відповідачу та розташована на спірній земельній ділянці має ознаки самочинного будівництва, то прокуратурою яка діє в інтересах міської ради обрано ефективний та доцільний спосіб захисту у вигляді знесення такого самочинного будівництва.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо неналежного способу захисту обраного позивачем та передчасності його звернення колегією суддів відхиляються.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Отже, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції, та вважає, що суд, з урахуванням встановлених фактичних обставин, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог Дніпропетровської обласної прокуратури щодо знесення ОСОБА_1 самочинного будівництва та скасування його державної реєстрації.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2023 року було зупинено дію оскаржуваного рішення. Оскільки апеляційне провадження закінчено, то дію рішення слід поновити.

Керуючись ст. ст.368,375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Темченко Р. Ю. залишити без задоволення.

Рішення Ленінськогорайонного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2022 року залишити без змін, поновивши його дію.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 серпня 2023 року.

Судді: