Справа № 459/2617/22 Головуючий у 1 інстанції: Грабовський В.В.
Провадження № 22-ц/811/597/23 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Львіввугілля» на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 01 лютого 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

в жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ДП «Львіввугілля» про стягнення моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, внаслідок професійного захворювання.

В обгрунтування позовних вимог, з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, вказує, що з 10.01.1994 року по 04.07.2012 року працював на шахтах у підземних умовах, звільнений з роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України через невідповідність виконуваній роботі за станом здоров`я з виплатою місячної вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку і одноразової допомоги в розмірі 2-х середніх заробітків. Зазначив, що у зв`язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці, у нього погіршився стан здоров`я, внаслідок чого неодноразово звертався за медичною допомогою. Відповідно до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання йому встановлено професійне захворювання внаслідок роботи в шкідливих умовах у вугільній промисловості на підприємствах ДП «Львіввугілля», саме хронічна поперекова-крижова радикулопатія, хронічний бронхіт ІІст., пневмосклероз, емфізема легень ДН І-ІІ ст., ступінь втрати професійної працездатності становить 55 %. Вважає, що внаслідок отримання професійного захворювання йому було завдано моральної шкоди у вигляді фізичних та душевних страждань, які виражаються у тому, що він втратив працездатність, став інвалідом, з`явився кашель, змушений постійно звертатись за медичною допомогою, стан здоров`я став незадовільний, порушено всі нормальні умови його життя, змушений докладати додаткових зусиль для організації . З наведених підстав просить стягнути з відповідача на його користь 25 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні обов`язків внаслідок професійного захворювання.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 01 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ДП «Львіввугівлля» на користь ОСОБА_1 25 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ДП «Львіввугівлля» на користь держави 992,40 грн судового збору.

Рішення суду оскаржило Державне підприємство «Львіввугілля», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянт заперечує вину відповідача, вчинення ним протиправних дій, які б мали наслідком професійне захворювання. Вважає необгрунтованим висновок суду про те, спричинення позивачу моральної шкоди у зв`язку з професійним захворюванням, підтверджується висновком МСЕК, оскільки довідка МСЕК про відсоток втрати працездатності є підставою для розрахунку і відшкодування потерпілому матеріальної шкоди, передбачених Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», і не підтверджує заподіяння йому моральної шкоди. Стверджує, що право на пред`явлення позову з вимогою про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання, у позивача виникло 08.08.2012 року, тобто з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, а відтак позивачем пропущено передбачений ст. 233 КЗпП України трьохмісячний строк на звернення до суду з захистом своїх прав. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що компенсація завданої моральної шкоди у сумі 25 000 грн. відповідатиме глибині, тривалості та характеру моральних та фізичних страждань позивача через погіршення стану його здоров`я, настання у зв`язку з цим негативних змін у його житті, ступеню вини відповідача, засадам розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 10.01.1994 року ОСОБА_1 був прийнятий на шахту «Червоноградська» виробничого об`єднання «Укрзахідвугілля» підземним електрослюсарем по третьому розряду з повним робочим днем в шахті для проходження виробничої практики та 06.05.1994 року звільнений на підставі п.2 ст.36 КЗпП у зв`язку з закінченням виробничої практики.

01.04.2001 року ДВАТ Шахту «Червооградська» перейменовано у ДВАТ Шахта «Бендюзька».

05.08.1996 року ОСОБА_1 було прийнято підземним електрослюсарем 4-го розряду з повним робочим днем.

15.11.1996 року переведений підземним гірничим майстром з повним робочим днем в шахті.

17.10.1997 року переведений підземним заступником начальника дільниці з повним робочим днем в шахті.

01.06.1998 року переведений підземним гірничим майстром з повним робочим днем в шахті.

08.02.1999 року ОСОБА_1 звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України.

12.02.1999 року прийнятий на шахту ДВАТ «Лісова» ВАТ ДХК «Львіввугілля» підземним заступником начальника дільниці профілактичних робіт по ТБ з повним робочим днем під землею.

01.03.2001 року переведений підземним гірничим майстром дільниці ВіТБ з повним робочим днем під землею.

21. 08.2001 року звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України.

13.11.2001 року прийнятий на ДВАТ Шахта «Лісова» ВАТ ДХК «Львіввугілля» електрослюсарем підземним 4 розряду, з повним робочим днем під землею.

08.02.2002 року звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України.

19.02.2002 року прийнятий на ДВАТ Шахта «Відродження» ДХК «Львіввугілля» підземним електрослюсарем з повним робочим днем в шахті.

15.03.2002 року переведений підземним електрослюсарем 4-го розряду з повним робочим днем в шахті.

01.10.2011 року переведений підземним електрослюсарем 5-го розряду з повним робочим днем під землею.

04.07.2012 року звільнений на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України внаслідок невідповідності виконуваній роботі за станом здоров`я.

Відповідно до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 25.07.2012 року професійне захворювання у ОСОБА_1 , а саме: хронічна попереково-крижова радикулопатія (М 54.1), хронічний бронхіт ІІст. (J42), пневмосклероз (J 60), емфізема легень ДН І-ІІ ст.. (J 43) виникло на протязі стажу роботи у шкідливих умовах праці (важкої фізичної праці, при запиленості повітряна робочих місцях, несприятливих параметрах мікроклімату та шуму від технологічного обладнання) на підприємствах ДП «Львіввугілля». Причиною професійного захворювання є важка фізична праця, перенесення вантажів масою більше 30 кг, у вимушеному положенні тіла. Вугільно-породний пил в значеннях: сер/змінна 73,35 мг/куб.м. (94% робочого часу)

Згідно з випискою із акту огляду МСЕК №1 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках потреби у додаткових видах допомоги від 08.08.2012 року серії 10ААА №015891 позивачу вперше встановлено III групу інвалідності профзахворювання та 55% втрати працездатності.

Відповідно до довідки від 07.06.2022 року серії 12ААА № 108147 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках потреби у наданні медичної та соціальної допомоги ОСОБА_1 безтерміново встановлено III групу інвалідності профзахворювання та 55% втрати працездатності.

Згідно з довідкою до акту огляду МСЕК серії 12 ААВ № 609449 від 07.06.2022 року ОСОБА_1 протипоказана важка фізична праця в умовах дії пилу, токсичних та подразнюючих речовин.

Відповідно до абзацу третього статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до частини 2 статті 153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний відповідно до законодавства відшкодувати працівникові шкоду, заподіяну йому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків (ст.173 КЗпП України).

Згідно статті 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтею 4 Закону України «Про охорону праці» визначено, що державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до частин 2, 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або і інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У відповідності до роз`яснень, які містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3) і розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин (зокрема, стану здоров`я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану п.9).

Частиною 1 статті 1167 ЦК України установлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з частиною 1 статті 1168 ЦК моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Як зазначено у п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування), ухваленого 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004, відповідно до статей 23, 1167 Цивільного Кодексу України (435-15) моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем належними та допустимими доказами підтверджено завдання йому моральної шкоди унаслідок ушкодження його здоров`я при виконанні трудових обов`язків, а відтак і право позивача на її відшкодування.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції, вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди (суму її компенсації), враховуючи тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних і фізичних страждань, необхідність лікування, втрату у зв`язку з цим нормальних життєвих зв`язків, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», прийшов до вірного висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 25 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем позовної давності колегія суддів, з врахуванням положень п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України, вважає безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Державного підприємства «Львіввугілля» залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 01 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 10 квітня 2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк