СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/19895/20

пр. № 2/759/322/23

12 квітня 2023 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Кириленко Т.В.;

за участі секретаря судового засідання - Істоміній О.Г.;

позивачки ОСОБА_1 ;

відповідачки ОСОБА_2 ;

третьої особи ОСОБА_3 ;

представника відповідачки і третьої особи ОСОБА_4 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-тя особи ОСОБА_3 , Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, Українська міська рада Обухівського району Київської області про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки - ОСОБА_5 , у зв`язку з чим відкрилась спадщина.

07.11.2019 року позивачка звернулась до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і нотаріус повідомила позивачку про те, що існує заповіт від 2017 року, згідно якого все майно, що належить її матері вона заповіла рідній сестрі позивачки - відповідачці ОСОБА_2 .

Позивачка зазначає, що це вже другий заповіт, який був складений за життя її матері, оскільки перший заповіт було складено 02.06.2011 року, відповідно до якого мати позивачки заповіла їй та її сестрі по 1/3 частині від переліченого у ньому майна, а саме житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 та земельної ділянки розміром 0,63 га по

АДРЕСА_1 заповіт було складено та посвідчено секретарем Жуківцівської сільської ради Обухівського району Київської області - Некряч Наталією Василівною і, відповідно, скасований новим заповітом від 21.09.2017 року, згідно напису секретаря Жуківцівської сільської ради Обухівського району Київської області Некряч Н.В., копію якого було позивачці надано не було.

Позивачка зазначає, що на момент відкриття спадщини і зараз вона є особою з інвалідністю ІІ групи, а тому має право на обов`язкову частку у спадщині.

Крім цього позивачка вважає, що волевиявлення заповідачки, тобто її матері при написанні заповіту від 21.09.2017 року не було вільним і не відповідало її волі. Так, у позивачки були добрі стосунки із матір`ю, однак відносини із батьком та сестрою не склались. Позивачка зазначає, що відносини погіршились після 2003 року, коли вона зареєструвала у квартирі, де вони всі разом проживали, свою доньку - ОСОБА_6 , але незважаючи на це її мати у 2011 році все одно заповіла їй 1/3 частину всього свого майна.

У подальшому здоров`я позивачки, як і її матері, почало погіршуватись внаслідок хвороб та перенесених операцій. Крім цього позивачка зазначає, що зазнала побоїв від свого батька та сестри, у зв`язку з чим 05.11.2016 року Слідчим відділом Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0011028 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Позивачка вважає, що відношення її сестри вплинуло на психоемоційний стан матері, яка перебувала у постійному стресі та остраху, крім цього вживала медичні препарати, що на думку позивачки, могло вплинути на усвідомлення нею своїх дій та здатність керувати ними під час складання оскаржуваного заповіту.

Також зазначає, що заповідачка була зареєстрована та проживала разом із позивачкою за адресою: АДРЕСА_2 та не входила до територіальної громади с. Жуківці Обухівського району Київської області, у зв`язку з чим секретар Жуківцівської сільської ради Обухівського району Київської області Некряч Н.В. не була уповноваженою на посвідчення заповіту від 21.09.2017 року.

У зв`язку з цим позивачка просить визнати заповіт ОСОБА_5 від 21.09.2017 року, складений та посвідчений секретарем Жуківцівської сільської ради Обухівського району Київської області Некряч Наталією Василівною недійсним.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.11.2020 року було відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження (т. 1 а.с. 76).

11.01.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідачка заперечувала проти задоволення позовних вимог, зазначаючи що волевиявлення їх з позивачкою матері під час складання заповіту було вільним. Вказує, що заповідачка під час складання заповіту у повній мірі усвідомлювала свої дії та керувала ними. Зазначає, що мати сторін проживала у с. Жуківці протягом останніх десяти років, а в квартиру поверталась лише у холодну пору року, оскільки позивачка створювала матері несприятливі умови для проживання, влаштовуючи сварки та бійки, в результаті чого відповідачка та її батько неодноразово звертались до правоохоронних ораганів. Відповідачка стверджує, що самостійно здійснювала догляд за матір`ю та займалась її похованням. Враховуючи викладене, зазначає що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають (т. 1 а.с. 142-145).

18.02.2021 року позивачка подала до суду відповідь на відзив, у якій надала свої заперечення на відзив, зазначивши, що секретар сільської ради, що посвідчувала обидва заповіти є родичкою сторін. Також зазначає, що відповідачка належним чином про матір не піклувалась, давала їй багато сильнодіючих ліків, які впливали на психоемоційний стан заповідачки. Крім цього спростовує доводи відповідачки про те, що вона постійно влаштовувала сварки та бійки та не приймала участі у догляді за матір`ю (т. 1 а.с. 190-200).

23.03.2021 року до суду надійшли письмові заперечення на позов від третьої особи - ОСОБА_3 , у яких він заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на ті самі доводи, що й відповідачка у своєму відзиві (т. 2 а.с. 1-4).

14.04.2021 року від позивачки надійшла до суду надійшла відповідь на заперечення третьої особи, у яких вона повторно зазначає про факт наявності у неї сумнівів щодо дійсного волевиявлення її померлої матері. Позивачка не заперечує факт того, що в неї дійсно були сварки із батьком та сестрою, однак зазначає що ніколи не сварилась із матір`ю та мала з нею нормальні стосунки. Також повторює свої доводи з приводу того, що вона брала участь у догляді за матір`ю та допомогала в її похованні (т. 2 а.с. 120-124).

Крім цього, 05.04.2023 року відповідачка заявляла зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання спадкоємця негідним та усунення її від спадкування, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28.09.2021 року вказаний зустрічний позов було повернуто, у зв`язку із порушенням положень ст. 193 ЦПК України (т. 2 а.с. 185).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01.12.2021 року, за клопотанням позивачки, у справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу (т. 2 а.с. 246-247).

16.06.2022 року матеріали цивільної справи було повернуто до суду у зв`язку із фактом не оплати позивачкою вартості проведення експертизи, а ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.06.2022 року провадження по справі було поновлено (т. 3 а.с. 4).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01.11.2022 року підготовче провадження було закрито, справу призначено до судового розгляду (т. 3 а.с. 75-76).

Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити з підстав наведених у ньому.

Відповідачка та третя особа проти задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на доводи, викладені у відзиві та письмових запереченнях.

Суд, заслухавши пояснення сторін, представника відповідачки, третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 18).

Із матеріалів справи вбачається, що секретарем Жуківцівської сільської ради Обухівського району Київської області Некряч Н.В. 02.06.2011 року був посвідчений заповіт ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 38, відповідно до якого остання на випадок своєї смерті заповіла 1/3 належного їй майна, а саме: житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 та земельну ділянку розміром 0,63 га по АДРЕСА_1 своїй доньці ОСОБА_1 та 2/3 - іншій доньці ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 21).

Однак у подальшому, 21.09.2017 року ОСОБА_5 склала новий заповіт, посвідчений секретарем Жуківцівської сільської ради Обухівського району Київської області Некряч Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 37/03-01, відповідно до якого усе вищезгадане майно, що належить їй на праві власності вона заповідає ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 101).

За змістом статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до визначення, яке міститься в статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Відповідно до ч. 2 ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно з частиною другою статті 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19) та від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

Відповідно до статті 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.

Матеріали справи не містять висновку експертизи про те, що станом на 21 вересня 2017 року (момент вчинення оспорюваного заповіту) ОСОБА_5 була абсолютно неспроможною розуміти значення своїх дій та керувати ними. Також позивач не навела інших доказів про тимчасову недієздатність її матері в момент вчинення правочину.

За клопотанням представника позивачки, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01 грудня 2021 року про справі була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза, яка проведена не була у зв`язку із несплатою позивачем рахунку за проведення експертизи.

Таким чином позивачкою належними та допустимими доказами не доведено, що при посвідченні оспорюваного заповіту її мати не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними та що у неї було відсутнє волевиявлення на вчинення спірного правочину, а тому у суду відсутні правові підстави для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

При цьому матеріали справи не містять жодних відомостей про те, що ОСОБА_5 хворіла на психічні або інші захворювання, які б впливали на її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними, на обліку у лікаря психіатра не перебувала.

Допитані в підготовчому судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_7 пояснили, що багато років знали сім`ю сторін, добре знали їх покійну матір. Вона була адекватною людиною, дуже доброю та чуйною, жодних порушень з мисленням чи мовою у неї не було. Їм відомо, що спочатку заповіт був на обох сторін, однак після того, як позивачка вчинила насильство по відношенню до матері, ОСОБА_5 заповіла все своє майно лише відповідачці, яка дійсно піклувалася про свою матір. Про те, що вона вирішила переписати заповіт лише на відповідачку, ОСОБА_5 розповідала їм особисто.

Оскільки позивачкою не надано доказів абсолютної неспроможності спадкодавця в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій, вимоги про визнання недійсним заповіту з підстав, зазначених ст. 225 ЦК України задоволенню не підлягають.

Крім того, відповідно до змісту позовних вимог ОСОБА_1 , остання просить суд визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_5 на користь відповідачки, при цьому підставами недійсності вказаного правочину зазначає посвідчення заповіту не уповноваженою особою, а саме секретарем Жуківцівської сільської ради Обухівського району Київської області Некряч Н.В., яка не уповноважена посвідчувати заповіти мешканців інших територіальних громад.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_5 дійсно із 30.12.1976 року і по дату смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 98).

Відповідно до положень ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи, зроблене нею на випадок смерті. При цьому за своєю правовою природою заповіт є одностороннім правочином, що тягне за собою відповідні правові наслідки.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (стаття 1234 ЦК України). Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 272/1197/18 (провадження № 61-15998св20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що "нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону.

Тлумачення частини другоїстатті 1257 ЦК Українисвідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити юридичну долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбаченихЦК України.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 703/4689/18 (провадження № 61-14976св21).

Право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття1234 ЦК України).

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні, як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті.

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою, як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 558/520/17 (провадження № 61-3640св21).

Відповідно достатті 1247 ЦК Українизаповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236 -1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту(стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

При цьому, враховуючи, що за розташуванням вказана стаття є останньою у главі 85 ЦК України про спадкування за заповітом, за правилами розміщення правових норм стаття 1257 встановлює правові наслідки саме тих вимог, які викладені до форми та посвідчення заповіту у главі 85 ЦК України.

Виходячи з наведеного недотримання будь-якихінших вимог не може мати наслідком недійсність заповіту на підставі частини першої статті 1257 ЦК України.

Тобто контекстуальний аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповітує лише ті, які прямо зазначені углаві 85 ЦК України, її статтях 1247 -1249, 1253.

Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням.

Проте допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування.

Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди до запрошення нотаріуса посвідчити заповіт.

Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникло б жодного сумніву в цьому.

Саме тому вони можуть бути віднесені до порядку посвідчення заповіту.

Отже, форма заповіту має бути письмова, а порядок його посвідчення - різний: насамперед нотаріусом з додержанням вимог статей 1248, 1249 ЦК України, посадовою особою органів місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України); іншими посадовими особами, зазначеними у частинах першій-шостій статті 1252 ЦК України, з додержанням вимог частини сьомої цієї статті.

Відтак, посвідчення заповіту ОСОБА_5 від 21.09.2017 року секретарем Жуківцівської сільської ради Некряч Н.В. не впливає на форму правочину і не підпадає під ті вимоги про порядок його посвідчення, які містяться в ЦК України та тягнуть нікчемність заповіту відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України.

Крім того недійсність заповіту з мотивів розширювального розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, матиме наслідком порушення принципу свободи заповіту.

Кваліфікація заповіту як нікчемного з підстав, які не передбачені ані частиною першою статті 1257 ЦК України, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує це вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту, оскільки сталася смерть заповідача.

Визнання заповіту нікчемним без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). А в разі, якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього.

Так, Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своїх рішеннях у справах «Малахер та інші проти Австрії» від 19 грудня 1998 року, «Бурдов проти Росії`від 07 травня 2002 року, «Прессос Компанія Нав`єра С.А.» та інші проти Бельгії» від 28 жовтня 1995 року, «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року визначив, що під поняттям «майно» розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути «активи», які можуть виникнути, «правомірні очікування»/«законні сподівання» особи.

Практика ЄСПЛ виходить із принципу співмірності наслідків порушення закону. Про це, зокрема, йдеться у рішенні ЄСПЛ у справі «Сьорінг проти Сполученого Королівства», де зазначається, що «в основі всієї Конвенції лежить пошук справедливого балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами щодо захисту основних прав індивіда». І, зокрема, в контексті дієвості концептуальних засад мирного володіння майном. Це означає, що ті негативні наслідки, які мають слідувати з порушення закону, не повинні таким чином впливати на майновий стан особи, щоб це явно і очевидно перевищувало значущість правопорушення. Якраз саме це спостерігається при ухваленні судом рішення про нікчемність заповіту як наслідку порушень нотаріального законодавства про посвідчення нотаріусом правочину поза межами його округу.

Отже, суд констатує, що заповіт, складений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 є волею спадкодавця та остання не була обмежена у праві призначення спадкоємців на власний розсуд. Інших підстав для визнання заповіту недійсним, окрім посвідчення заповіту неуповноваженою особою, які би свідчили про дефект волі заповідача, позивачем не наведено.

Суд також зазначає, що в Законі Україні «Про місцеве самоврядування в Україні», а також у Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 не міститься жодних застережень про повноваження посадових осіб вчиняти нотаріальні дії лише стосовно мешканців відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Крім того, ці нормативні акти взагалі не визначають недійсності правочинів, посвідчених посадовими особами органів місцевого самоврядування. Положення ЦК України аналогічно не закріплює правила про посвідчення посадовою особою органу місцевого самоврядування заповітів тільки осіб, які належать до цієї територіальної громади.

А отже, недотримання і порушення правових норм, що в них містяться, не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України). Як негативний наслідок для учасників спадкових правовідносин розуміють насамперед визнання заповіту нікчемним.

Посилання позивачки на позицію Верховного Суду, що викладена у постанові від 19 червня 2019р. (справа № 136/576/16-ц, провадження № 61-26256св18) суд не приймає до уваги, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 травня 2021року (справа № 522/9893/17) відійшла від викладеного у наведеній постанові висновку.

Також суд не приймає до уваги доводи позивачки про те, що заповіт від 21.09.2017р. посвідчений особою, яка є родичкою сторін, оскільки доказів цього матеріали справи не містять.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 5 та 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема: неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Таким чином суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним, оскільки позивачкою не було надано суду належних доказів на підтвердження відсутності вільного волевиявлення заповідачки при складанні заповіту, також судом не було встановлено обставин, які б свідчили про порушення порядку посвідчення оспорюваного заповіту.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 203, 1233, 1234, 1235, 1236, 1241, 1247, 1254, 1257 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 79-81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-тя особи ОСОБА_3 , Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, Українська міська рада Обухівського району Київської області про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Кириленко