ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7798/23 Справа № 201/2887/22 Суддя у 1-й інстанції - Демидова С.О. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданнів м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 27 червня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю про визнання незаконними та скасування наказів про дисциплінарне стягнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

19 травня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що в період з 08 квітня 2008 року по 03 березня 2021 року він перебував у трудових відносинах з Донецьким обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів, яке на теперішній час змінило свою назву на Донецьке обласне відділення соціального захисту осіб з інвалідністю. З 11 жовтня 2019 року він виконував обов`язки директора відділення Фонду.

13 березня 2020 року він поїхав на вихідні до м. Донецька, однак 15 березня 2020 року було припинено перетин всіх контрольних пунктів в`їзду- виїзду на лінії зіткнення з окремими районами Донецької та Луганської областей в обидва боки у зв`язку з введенням карантину.

Потрапити на робоче місце йому вдалося лише 05 серпня 2021 року, в цей же день йому було вручено трудову книжку та наказ № 8-к від 03 березня 2021 року про його звільнення у зв`язку з порушенням трудової дисципліни, а саме його відсутності на робочому місці 04 та 05 січня 2021 року без поважних причин. Дані накази вважає незаконними.

27 квітня 2020 року він звернувся з заявою до директора Фонду з заявою про звільнення його від виконання обов`язків директора відділення Фонду, окрім того повідомляв відповідача засобами електронного зв`язку про готовність виконання своїх трудових обов`язків дистанційно. Втім у задоволенні його заяв про дистанційну роботу було відмовлено.

02 липня 2020 року він звертався з заявою про звільнення його за власним бажанням, однак потім відкликав заяву та просив надати йому щорічну відпустку.

Отже до 31 грудня 2020 року він перебував у відпустках, та 04 січня 2021 року на електрону пошту отримав вимогу відділення Фонду про надання пояснень щодо підстав його відсутності на робочому місці 04 січня 2021 року з 09 години. 05 січня 2021 року він повідомив директора відділення Фонду щодо неможливості прибуття в Маріуполь у зв`язку із неможливістю перетину лінії зіткнення або проїзду через територію Російської Федерації у законний спосіб.

03 березня 2021 року на електрону адресу він отримав лист з наказом про його звільнення , окрім того в цей же день з ним було здійснено розрахунок.

Вважає, що незаконними наказами відповідача про притягнення його до дисциплінарної відповідальності у вигляді доган та звільнення, що відбувалось тривалий період часу, заподіяли йому значної моральної шкоди. Такі дії відповідача завдали йому моральних страждань.

Просив визнати незаконними та скасувати наказ Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю №7-к від 03 березня 2021 року про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення та наказ №8-к від 03 березня 2021 року про його звільнення. Поновити його на посаді заступника директора Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю з 04 березня 2021 року. Стягнути з

Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу по день винесення судового рішення. Стягнути з Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю на користь ОСОБА_1 компенсацію спричиненої моральної шкоди у розмірі 20 000 гривень та судовий збір.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Вважає, що судом першої інстанції безпідставно не прийняті до уваги його доводи про те, що у нього не було можливості дістатися до місця роботи у зв`язку з тим, що він не міг з причин, які не залежали від нього, перетнути лінію зіткнення. Судом першої інстанції не прийнято до уваги дотримання позивачем сроків притягнення до дисциплінарної відповідальності, так як відповідачем було виявлено дисциплінарний поступок 04 січня 2021 року, а оскаржувані накази було винесено 03.03.2021 року. Він не був ознайомлений з актами про відсутність його на робочому місці 04 та 05 січня 2021 року.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа та повідомленням на сайті судової влади. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив розглянути справу у його відсутність.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що накази про застосування заходу дисциплінарного стягненняу вигляді звільнення відповідають вимогам трудового законодавства, процедура їх винесення та строки дотримано.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 в період з 08 квітня 2008 року по 03 березня 2021 року перебував у трудових відносинах з Донецьким обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів, що підтверджується копією трудової книги та останнім часом виконував обов`язки заступника директора.

27 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про звільнення його від виконання обов`язків директора Фонду з 27 квітня 2020 року (а.с. 21).

Того ж дня на електрону адресу відповідача надійшла сканована заява позивача про надання відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною віком до 14 років на період встановленого на території України карантину, в порядку п. 3-1 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки».

Наказом № 4/1-к від 27 квітня 2020 року позивачу було надано відпустку з 27 квітня 2020 року по 11 травня 2020 року.

Як зазначив позивач в позовній заяві 13 березня 2020 року він виїхав до м. Донецька для відвідування своїх рідних, а 16 березня 2020 року через введення в Україні карантинних обмежень він не мав змоги повернутися до м. Маріуполя.

За заявами позивача, направленими на електронну пошту відповідача, тривалий час надавалися відпустки.

01 червня 2020 року на електрону адресу відповідача від позивача надійшла сканована копія заяви про роз`яснення щодо надання йому відпусток згідно попередніх заяв та зазначенням того, що відповідачем не організовано йому дистанційну роботу на тимчасово окупованій території. Аналогічна заява надійшла й 05 червня 2020 року, а 09 червня 2020 року надійшла сканована копія заяви про надання довідки з місця роботи, з метою перетину позивачем КПВВ.

За результатами перевірки Донецького обласного відділення ФСЗІ Головним управлінням Держпраці у Донецькій області за заявою ОСОБА_1 від 10 червня 2020 року будь яких порушень виявлено не було.

Наказом № 32-к від 13 листопада 2020 року ОСОБА_1 було надано останній раз відпустку без збереження заробітної плати на 45 календарних днів з 16 листопада 2020 року по 31 грудня 2020 року, підстава сканована копія заяви ОСОБА_1 від 12 листопада 2020 року.

13 листопада 2020 року на електронну адресу ОСОБА_2 директора Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів Д.Маньковською було направлено для ознайомлення Наказ «Про відпустку без збереження заробітної плати ОСОБА_3 » від 13 листопада 2020 року № 32-к та запропоновано найближчим часом надати до відділення Фонду заяву про відпустку без збереження заробітної плати на період карантину від 12 листопада 2020 року у паперовому вигляді з оригіналом підпису, окрім того повідомлено, що посадова інструкція заступника директора передбачає знаходження працівника на робочому місці в межах відділення Фонду, тобто не є можливим виконання роботи дистанційно .

03 березня 2021 року наказом № 7-к накладено на ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення. Підстава Акт службового розслідування від 02 березня 2021 року.

Наказом № 8-к від 03 березня 2021 року ОСОБА_1 звільнено з 03 березня 2021 року за прогули без поважних причин, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підстава Наказ «Про дисциплінарне стягнення на ОСОБА_4 у вигляді звільнення від 03 березня 2021 року № 7» .

03 березня 2021 року директор Фонду направив ОСОБА_1 на його електронну адресу Накази від 03 березня 2021 року № 7 та № 8 про його звільнення.

17 березня 2021 року директором Фонду на електронну адресу ОСОБА_1 направлено відповідь на претензію позивача від 04 березня 2021 року в якій повідомлено про звільнення з 03 березня 2021 року у зв`язку з порушенням трудової дисципліни, та направлено Накази на електронну адресу для ознайомлення .

Частиною 4 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;

Згідно з ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення. Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем. Сам позивач зазначив,що 13 березня 2020 року він виїхав до м. Донецька для відвідування своїх рідних, а 16 березня 2020 року через введення в Україні карантинних обмежень він не мав змоги повернутися до м. Маріуполя.

За його заявами відповідачем надавалися чергові відпустки та відпустки без збереження заробітної плати.

Останнім наказом № 32-к від 13 листопада 2020 року ОСОБА_1 за його заявою надано відпустку без збереження заробітної плати на 45 календарних днів з 16 листопада 2020 року по 31 грудня 2020 року.

Наказом № 7-к від 03 березня 2021 року на заступника директора ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за прогули 04 та 05 січня 2021 року. Підстава Акт службового розслідування від 02 березня 2021 року.

Наказом № 8-к від 03 березня 2021 року ОСОБА_1 звільнено з роботи з 03 березня 2021 року за прогули без поважних причин, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Відсутність позивача на робочому місці 04 та 05 січня 2021 року підтверджується актом службового розслідування від 02 березня 2021 року, табелями обліку використання робочого часу.

03.03.2021 року на електронну адресу позивача було направлено для ознайомлення наказ про звільнення та проведено розрахунок.

05 серпня 2021 року позивач повернувся в м.Маріуполь та в цей же день йому було вручено трудову книжку та наказ № 8-к від 03 березня 2021 року про його звільнення.

Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року з 12 березня 2020

року було введено карантин COVID-19 і діяв він до 01.07.2023 року. Тобто на момент виїзду позивача в м.Донецьк 13 березня 2020 року уже діяли карантинні обмеження. За таких обставин введені обмеження виїзду із території,тимчасово непідконтрольної Україні, правильно судом першої інстанції не прийняті як поважні. Сам позивач надає підтвердження того, що в цей період була можливість повернення на територію України.

За встановлених обставин суд першої інстанції правильно виходив із того, що належними доказами підтверджено відсутність позивача на робочому місці 04 та 05 січня 2021 року і відсутність підстав вважати причини поважними з урахуванням того, що позивач з власної ініціативи на свій ризик виїхав на територію, тимчасово непідконтрольну Україні та обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

З урахуванням того, що відповідачем проводилася службова перевірка причин відсутності на роботі позивача і закінчилася вона 02 березня 2021 року, то підстав вважати що строк для звільнення пропущено не має.

Вважаючи накази про звільнення незаконними, позивач послався на ті обставини, які були предметом дослідження судом першої інстанції.

Позовні вимоги про стягнення сум є похідними від вимог про поновлення на роботі,а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у їх задоволенні.

Доводи про те, що позивача не було ознайомлено з актами про відсутність на робочому місці 04 та 05 січня 2021 року не можуть бути прийнятими до уваги,оскільки не ознайомлення з актами про відсутність на робочому не є підставою для визнання наказу про звільнення незаконним.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано відповідну правову оцінку.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи в межах доводів апеляційної скарги, то підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04).

Керуючись ст. ст. 368,375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровськавід 27 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: