Дата документу 08.08.2023 Справа № 334/3138/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/3138/22
Провадження №22-ц/807/1508/23
Головуючий в 1-й інстанції Сидорова М.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2023 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарКамалова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Вельможка Олега Олександровича на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2023 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 19 травня 2023 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем та визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року до Хортицького районного суду міста Запоріжжя з Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя за підсудністю надійшла справа за позовом ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Вельможко О.О., до територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем та визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за законом, в якому позивач після уточнень та доповнень позовної заяви просив встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , у період з літа 1990 року до моменту її смерті для визнання позивача спадкоємцем четвертої черги та визнати за позивачем права власності на 31/50 частки квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Позов мотивований тим, що з ОСОБА_2 позивач познайомився у 1990 році, в тому ж році вони стали мешкати разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу за місцем проживання позивача, оскільки це було зручно для ОСОБА_2 , яка працювала в гімназії №50, яка розташована поблизу помешкання позивача. Проживаючи разом вони були пов`язані спільним побутом, разом займалися господарством, мали спільний бюджет. Позивач, а також його син з невісткою доглядали за ОСОБА_2 під час її хвороби, а коли вона померла займались її похованням. ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 31/50 частки квартири АДРЕСА_1 , що фактично складає окрему кімнату. Позивач є спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_2 , оскільки більше 5 років до дня її смерті проживав з нею однією сім`єю, у зв`язку з чим подав до приватного нотаріуса заяву про прийняття спадщини. Інших спадкоємців після смерті ОСОБА_2 немає. Приватним нотаріусом позивачу було роз`яснено, що для оформлення спадщини йому необхідно встановити факт проживання однією сім`єю із спадкодавцем понад 5 років до дня смерті спадкодавця, у зв`язку з чим позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту його проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 . Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.07.2022р. вказану заяву було залишено без розгляду та роз`яснено право звернутися з відповідним позовом на загальних підставах. У зв`язку з чим він звернувся до суду з цим позовом.

РішеннямХортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем та визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Вельможка Олега Олександровича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачем надані належні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог, при цьому судом неоцінено в сукупності надані докази, у зв`язку із чим зроблено хибні висновки щодо необґрунтованості позову.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник відповідача зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з копією договору купівлі-продажу №4-24 від 09.04.1997р., між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір №4-24 купівлі-продажу, зареєстрований Херсонською товарною біржею «Ізумруд», за умовами якого ОСОБА_2 купила 31/50 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 50,48 кв.м., у т.ч. житловою площею 29,2 кв.м. (арк.5, 56).

Згідно з копією реєстраційного посвідчення від 15.04.1997р., Запорізьке бюро технічної інвентаризації посвідчило, що 31/50 частки квартири АДРЕСА_1 зареєстровані за ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору №4-24 купівлі-продажу, зареєстрованого Херсонською товарною біржею «Ізумруд» 09.04.1997р., про що записано в реєстрову книгу за №240 р№36549 (арк.55).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.01.2023р., відомості у вказаних реєстрах про квартиру АДРЕСА_1 відсутні (арк.73).

У період з 28.04.2001р. по 13.06.2016р. ОСОБА_2 працювала гардеробницею гімназії №50 Запорізької міської ради, що підтверджується копією витягу з її трудової книжки (арк.14).

01.08.2021р. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка на момент смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , померла у м.Запоріжжі (арк.4, 52, 61).

Згідно копії паспорту ОСОБА_2 , вона була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 23.10.1997 року (арк.109).

Згідно з інформацією, наданою Департаментом реєстраційних послуг за №04-07/3/20962 від 06.10.2021р., на день смерті ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 були зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з 22.10.1991р., та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (арк.61).

Згідно зі копією накладної СКП «Запорізька ритуальна служба» та копії свідоцтва про поховання № НОМЕР_1 , ОСОБА_6 поніс витрати на поховання ОСОБА_2 (арк.10-11).

Згідно з даними паспорту громадянина України, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 12.07.1983р. (арк.64).

03.12.1981р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було розірвано шлюб, що підтверджується копіює свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , яке видано Орджонікідзевським відділом ЗАГС м.Запоріжжя (арк.54 зворот).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_3 , яке видано 27.12.2005р. Ленінською районною адміністрацією Запорізької міської ради, 19/50 частин квартири спільного заселення, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , належать на праві приватної власності ОСОБА_1 (арк.15).

29.09.2021р. приватним нотаріусом ЗМНО Вельможко Н.О. за заявою ОСОБА_1 заведена спадкова справа №49/2021, в Спадковому реєстрі №68387238, після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (арк. 51-66).

Згідно з письмовими роз`ясненнями приватного нотаріуса ЗМНО Вельможко Н.О. від 17.11.2021р., для оформлення ОСОБА_1 спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , йому необхідно в судовому порядку встановити факт його проживання однією сім`єю зі спадкодавцем не менш як п`ять років (арк.66).

Під час судового розгляду судом досліджені копії чотирьох фотографій, на яких, за поясненнями представника позивача, зафіксований сімейний обід, в якому приймали участь позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (арк.12-13).

Також в ході судового розгляду було відтворено диск з відеозаписом, який наданий позивачем та з якого, за поясненнями представника позивача, вбачається спільний обід позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який мав місце приблизно за півроку до смерті останньої. У зв`язку з хворобою ОСОБА_2 їй допомагає приймати їжу невістка позивача (арк.18).

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що його батько ОСОБА_1 з початку 1990 року мешкав з ОСОБА_2 у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 як чоловік та дружина, у них був спільний побут, спільний бюджет. Коли ОСОБА_2 захворіла, він та його дружина допомагали батьку доглядати за нею, а після її смерті в серпні 2021 року прийняли участь у її похованні. Щодо рідні ОСОБА_2 , то йому відомо, що її чоловік загинув на заводі приблизно у 1970 році, її сина він бачив останній раз у 90-х роках, його посадили, а мешкав він у АР Крим. Донька ОСОБА_2 начебто померла. Також йому відомо, що ОСОБА_2 мала на праві власності кімнату в Хортицькому районі м. Запоріжжя, але там ніхто не мешкав.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що вона з 2013 року проживає однією сім`єю з ОСОБА_6 (сином позивача) та з цього часу їй достовірно відомо, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом за адресою: АДРЕСА_3 як чоловік та дружина, у них був спільний побут, спільний бюджет, вони піклувались один за одного. Коли ОСОБА_2 захворіла, вона допомагала позивачу доглядати за нею. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 померла. Її похованням займався позивач, він сплачував ритуальні послуги, а вона з ОСОБА_6 допомагали в цьому.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що позивач ОСОБА_1 є його родичем по лінії матері та він на протязі тривалого часу постійно спілкується з ним, підтримує тісні відносини. Йому відомо, що приблизно з 1990 року позивач та ОСОБА_2 стали постійно проживати разом як чоловік та дружина в квартирі, яка належить позивачу. Вони мали спільний бюджет, разом витрачали гроші, відзначали свята, вели спільний побут. ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , її похованням займався позивач, у похованні йому допомагав його син ОСОБА_10 та невістка ОСОБА_11 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 1990 року до 01 січня 2004 року відсутні, оскільки встановлення такого факту в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено. Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 після 01 січня 2004 року, то позивач ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він проживав однією сім`єю з ОСОБА_2 як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, що між ними були відносини, притаманні подружжю, вони були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права і обов`язки.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

За приписами частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Статтями 1216, 1217 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за законом або за заповітом.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання фактичного подружжя сім`єю без наявності інших ознак сім`ї. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні вимог позову суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що належних та допустимих доказів, які б свідчили про спільне проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як чоловіка та жінки, тобто наявність сім`ї, не надано.

Декілька спільних фото та відеозапис сімейного обіду, не є належними та достатніми доказами про наявність у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сім`ї в розумінні статті 3 СК України.

Покази свідків у даному випадку, не можуть оцінюватися, як окремий доказ, а повинні перебувати у сукупності з іншими доказами та доповнювати їх.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження спільного та постійного проживання з ОСОБА_2 , ведення з нею спільного бюджету, господарства та побуту, а також спільної праці протягом не менше як п`яти років до дня її смерті, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Вельможка Олега Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 14 серпня 2023 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

О. З. Поляков