Справа № 461/5817/23
Провадження № 4-с/461/21/23
02.08.2023 року. м. Львів.
Галицький районний суд м. Львова
головуючого судді Радченко В.Є.,
при секретарі Бобик Д.Л.
представника скаржника Маліцького Д.В.
Представник скаржника звернувся до суду зі скаргою на дії Галицького відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), в якій просить зобов`язати Галицький відділ державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) скасувати арешт у виконавчому провадженні № 26210443 з усього нерухомого майна ОСОБА_3 , реєстраційний номер обтяження 11997392.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що на виконанні Галицького відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебувало виконавче провадження ВП 26210443 з примусового виконання виконавчого листа № 2-722, виданого 29.03.2011 року Галицьким районним судом м. Львова, про звернення стягнення на нерухоме майно, що належить ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , та яке передане в іпотеку ПАТ "Кредобанк" згідно з договором іпотеки від 03.07.2008 року, а саме: квартиру АДРЕСА_3 .
Представник скаржника зазначає, що позичальником за кредитним договором перед ПАТ "Кредобанк" був ОСОБА_4 ОСОБА_3 виступала в якості іпотекодавця. Відповідно до протоколу № 1412008-1/1 від 17.07.2012 року було проведено прилюдні торги, з реалізації вище вказаного майна, що передане в іпотеку. Таким чином, ОСОБА_3 повністю виконала взяті на себе зобов`язання як іпотекодавець згідно з рішення Галицького районного суду м. Львова від 07.12.2010 року.
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим 26.09.2021 року законний представник малолітньої ОСОБА_5 , звернулась в Третю львівську державну нотаріальну контору Львівської області із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 . За результатами перевірки фактів відсутності (наявності) заборон або арешту на спадкове майно нотаріусом встановлено, що в архівній частині реєстру - Єдиному реєстрі заборон відчужень нерухомого майна на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 26210443, винесеної ОСОБА_6 , зареєстрований арешт (реєстраційний номер обтяження - 11997392) на все нерухоме майно ОСОБА_3 .
Тому, враховуючи те, що боржник ОСОБА_3 повністю виконала покладені на неї обов`язки рішенням Галицького районного суду м. Львова від 07.12.2010 року у справі № 2-722, представник скаржника просить суд задовольнити скаргу.
В судовому засіданні представник скаржника та скаржник підтримали скаргу. Надали пояснення, аналогічні викладеним в скарзі. Просили в повному обсязі задоволити скаргу.
В судовому засідання державний виконавець Галицького відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи шляхом скерування повістки на офіційну електронну адресу, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 25.07.2023 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.
Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), який належним чином повідомлений про судове засідання, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін.
Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши докази у справі, прийшов до наступних висновків.
Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Судом встановлено, що на виконанні Галицького відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебувало виконавче провадження ВП 26210443 з примусового виконання виконавчого листа № 2-722, виданого 29.03.2011 року Галицьким районним судом м. Львова, про звернення стягнення на нерухоме майно, що належить ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Згідно з договором іпотеки від 03.07.2008 року нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_3 , було передано в іпотеку ПАТ "Кредобанк", іпотекодавцем якого була ОСОБА_3 . Відповідно до протоколу № 1412008-1/1 від 17.07.2012 року було проведено прилюдні торги, з реалізації вище вказаного майна, що передане в іпотеку. Таким чином, ОСОБА_3 як іпотекодавець виконала покладені на неї обов`язки згідно з рішенням Галицького районного суду м. Львова від 07.12.2010 року у справі № 2-722.
На момент винесення державним виконавцем Пиць А.А. постанови про повернення виконавчого документа від 29.03.2011 року № 2-722, останній керувався п. 8 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV в редакції від 06.05.2012 року, який передбачав, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХІV (далі Закону), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини другої статті 2 Закону, примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».
Частиною першою статті 6 Закону встановлено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.
Згідно з положеннями статті 11 Закону державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виходячи зі змісту статті 25 Закону, за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.
Положеннями статті 57 Закону передбачено, що державний виконавець виносить постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення, якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження, та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.
Відповідно до частин третьої, четвертої і п`ятої статті 60 Закону, з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.
У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.
У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.
Частиною другою статті 50 Закону передбачено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Згідно пункту 10 частини першої статті 49 Закону, виконавче провадження підлягає закінченню у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.
Відповідно до п.4 частини першої статті 47 Закону, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду у справі №817/928/17, викладеного у постанові від 27.03.2020 року, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.
Суд зазначив, що статтею 30 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.
Згідно з приписами статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або до іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту.
Тобто, незняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачеві є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право підлягає захисту шляхом зобов`язання зняти арешт з нерухомого майна боржника.
У даній справі докази зняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні № 26210443, що накладений постановою про арешт майна боржника від 06.08.2012 року відсутні. З огляду на викладене вище, суд вважає, що має місце бездіяльність державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, яка полягає у невинесенні постанови про скасування арешту майна боржника (неприйнятті рішення).
Судом встановлено, що згідно з витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі № 67089996 від 01.11.2021 року ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Спадкоємицею ОСОБА_3 є малолітня ОСОБА_5 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_1 .
Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно з ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 19.01.2022 року у справі №577/4541/20, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розд. VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом «Про виконавче провадження». Особа, яка є боржником у виконавчому провадженні, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розд. VII ЦПК України.
Відтак, вирішуючи питання щодо способу поновлення прав скаржника, суд вважає за необхідне зобов`язати державного виконавця, у спосіб та в порядку, які встановлені ЗУ «Про виконавче провадження», скасувати арешт майн, накладеного у виконавчому провадженні № 26210443 постановою про арешт майна.
Відповідно до ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги, суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що подана скарга на дії державного виконавця підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 13, 447-453 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -
Зобов`язати державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) скасувати арешт у виконавчому провадженні № 26210443 на нерухоме майно ОСОБА_3 , реєстраційний номер обтяження: 11997392.
Ухвала може бути повністю або частково оскаржена в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова. Апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Головуючий суддя В.Є. Радченко