Провадження № 2/742/117/23
Єдиний унікальний № 742/2697/22
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 травня 2023 року м.Прилуки
Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області у складі головуючого судді Фетісової Н.В., за участю секретаря Шептун В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Свої позовні вимоги мотивує тим, що 23 березня 2022 року між сторонами був укладений договір позики, згідно умов якого позивач передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 106 000 грн. 00 коп., а ОСОБА_2 зобов`язався повернути позивачу суму позики у строк до 01.09.2022. Грошові кошти ОСОБА_3 було передано у сумі 106 000 грн. 23 березня 2022 року в присутності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується власноручно написаною позичальником розпискою від 23.03.2022, яку передав позивачу після отримання грошових коштів. Проте, всупереч умов договору позики та вимогам законодавства позикодавець свої зобов`язання за договором позики не виконав, грошових коштів не повернув. Заборгованість становить 106 000,00 грн. Умовами договору не було передбачено, що позика носить безоплатний, безпроцентний чи безвідсотковий характер, не було ним передбачено і строки виплати процентів, а тому ОСОБА_2 щомісячно до дня повернення позики повинен сплачувати проценти за користування отриманими у позику грошовими коштами у розмірі діючої облікової ставки НБУ. За час користування грошовими коштами, отриманими у позику, з моменту їх отримання і до дати подання даного позову ОСОБА_2 повинен повернути позивачу 106 000,00 грн. основного боргу, 11 500,27 грн. проценти, 7 623,29 грн. - трьох відсотків річних та 11 807,34 грн. - інфляційних втрат. Крім того, просив стягнути з відповідача на його користь судові витрати.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 12 жовтня 2022 року дану справу передано на розгляд судді Фетісовій Н.В.
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 31 жовтня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого засідання, яке відкладено до 30 січня 2023 року (а.с.25).
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 30 січня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, яке було відкладено до21 березня 2023 року (а.с.34).
21 березня 2023 року в судовому засіданні позивач надав заяву про уточнення позовних вимог. У вказаній заяві позивач фактично збільшив розмір позовних вимог в частині стягнення з відповідача процентів, 3% річних та інфляційних втрат. Розгляд справи відкладено.
В судове засідання позивач не з`явився, згідно письмової заяви просив розгляд справи проводити без його участі, заявлені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, хоча про дату, час та місце судових засідань повідомлявся належним чином.
В судовому засіданні 21 березня 2023 року заявлені позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Щодо поданої позивачем заяви про уточнення позовних вимог, суд звертає увагу на те, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: - подання іншого (ще одного) позову, чи - збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи - об`єднання позовних вимог, чи - зміну предмета або підстав позову.
При цьому при поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України. Зазначений висновок зроблено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи №405/3360/17.
З огляду на викладене, підстави для прийняття заяви про уточнення позовних вимог відсутні, яка фактично є збільшенням розміру позовних вимог, так як вказана заява могла бути подана до закінчення підготовчого засідання.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши позов в межах заявлених вимог, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд доходить наступного висновку.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених випадках.
Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Судом встановлено, що 23 березня 2022 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 , в присутності свідків, грошові кошти в сумі 106 000 грн., з кінцевим терміном повернення боргу 01 вересня 2022 року, про що ОСОБА_2 склав власноручно розписку та підписав її (а.с.9,43).
Судом встановлено, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, не повернув позику ні в установлений договором термін, ні в подальшому.
Допитаний в якості свідка ОСОБА_4 дав показання, що як ОСОБА_1 так і ОСОБА_2 йому знайомі. В 2022 році, точної дати не пам`ятає був запрошений ОСОБА_1 в якості свідка під час надання ним грошових коштів в позику ОСОБА_2 . Точної суми не пам`ятає, але це були гривні. Дату повернення грошей, сторони обговорювали, але він її не пам`ятає. Як зрозумів свідок, ОСОБА_2 мав борги, тому йому потрібні були гроші. ОСОБА_2 писав розписку добровільно, жодного тиску ніхто на нього не здійснював. Як йому відомо, ОСОБА_2 взяті в борг кошти не повернув, навіть перестав з ними спілкуватись.
Згідно п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Тлумачення ст.ст. 1046 та 1047 ЦК України в їх зв`язку свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. При цьому, укладання окремого договору позики між сторонами спору, або нотаріальне посвідчення підпису боржника на розписці не обов`язкове. Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15, постанові від 18.01.2017 року у справі №6-2789цс16 та постанові Верховного Суду від 10.09.2018 року у справі №520/632/16-ц.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 02.07.2014 року у справі №6-79цс14, від 24.02.2016 року у справі № 6-50цс16, від 13.12.2017 року у справі за № 309/3458/14-ц, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
У постанові від 26.05.2021р. у справі №405/8280/19 Верховний Суд зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Судом встановлено, що 23 березня 2022 року ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 106 000,00 грн. із зобов`язанням їх повернути в строк до 01.09.2022.
Аналізуючи зміст правочину, суд приходить до висновку, що текст розписки містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення певної грошової суми на користь позивача. Розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання (23.03.202), отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі (106 000 грн.) та зобов`язання щодо їх повернення (01.09.2022).
Відповідно до вимог ст. 545 Цивільного кодексу України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Так, письмова форма договору позики від 23 березня 2022 року, укладеного між позивачем, як позикодавцем, та відповідачем, як позичальником, оформленого борговою розпискою, внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Такі висновки суду узгоджуються з позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 08.06.2016 року у справі №6-1103цс16.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики від 23 березня 2022 року, а також те, що відповідач у визначені договором позики строки не повернув суму позики, вимоги позивача щодо повернення суми позики в сумі 106 000 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо вимог про стягнення процентів, нарахованих за користування грошовими коштами, отриманими в позику за період з 24 березня 2022 року по 10 жовтня 2022 року в розмірі 11 500 грн. 27 коп., суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Таким чином, право позивача нараховувати проценти за користування грошовими коштами припиняється після спливу строку повернення коштів визначеного розпискою. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У постанові від 04.02.2020 у справі №912/1120/16 Велика Палата ВС, також зазначила, що регулятивна норма ч.1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч.2 ст. 625 Кодексу не можуть застосовуватись одночасно.
Отже, позивач має право на нарахування процентів за користування коштами з моменту отримання коштів у борг по строк повернення коштів встановлений у розписці, тобто з 24 березня 2022 року по 31 серпня 2022 року включно.
Таким чином, вимоги позивача про стягнення процентів за час користування грошовими коштами відповідно до рівня облікової ставки Національного банку України можуть бути задоволенні лише в межах строку дії договору з 24.03.2022 по 31.08.2022 включно. Згідно даних Офіційного інтернет-представництва НБУ облікова ставка НБУ склала з 24.03.2022по 02.06.2022 (71 день) 10% річних; з 03.06.2022 по 31.08.2022 (90 днів) 25,0% річних.
Отже, проценти за позикою від 23.03.2022 складають 8 519 грн. 22 коп., а саме: 106 000 грн. (борг) х 0,027% (облікова ставка НБУ в день) х 71 день (з 24.03.2022 по 02.06.2022) : 100=2 032,02 грн.; 106 000 грн. (борг) х 0,068% (облікова ставка НБУ в день) х 90 днів (з 03.06.2022 по 31.08.2022) : 100=6 487,20 грн.
Вирішуючи питання з приводу стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми заборгованості та індексу інфляції за весь час прострочення, суд виходить з наступного.
Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно статті 526 ЦК Українизобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
В силу вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох відсоків річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодування матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі № 639/224/16-ц від 21.04.2021 року.
В позовній заяві позивач просить стягнути 7 623 грн. 29 коп. - трьох відсотків річних від простроченої суми та 11 807 грн. 34 коп. - інфляційних втрат від простроченої суми позики.
Проте, суд враховує, що відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан, який триває по теперішній час.
Відповідно до пункту 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденнийстрок після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Вказані положення набрали чинності 17.03.2022 року.
Таким чином, наслідки невиконання цивільно-правових зобов`язань за договорами позики змінились. Зокрема, боржники за такими договорами звільняються від оплати штрафу, пені, трьох відсотків річних, інфляційних втрат та іншої відповідальності.
Позовна заява подана до суду 12 жовтня 2022 року, тобто в період воєнного стану та після того, як вказані положення набрали чинності.
Тому, вимога позивача про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат від простроченої суми заборгованостіза період з 24.03.2022 по 10.10.2022 є безпідставною, оскільки не відповідають приписам пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК Українита не підлягає до задоволення.
Відповідно до положень ч.1 ст. 141 Ц ПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем до матеріалів справи долучено квитанцію від 30 вересня 2022 року про сплату судового збору за подання позовної заяви у сумі 1 369,31 грн.
Враховуючи те, що позовну заяву задоволено частково, суд, відповідно до положень статті 141 ЦПК України, присуджує позивачу судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме з відповідача в сумі 1 145 грн. 15 коп.
Керуючись вищевикладеним, на підставі ст. ст.12, 13, 81, 246, 258-259, 263-265, 280-284, 352-355, п.п.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 106 000 (сто шість тисяч) гривень00 коп. заборгованості за договором позики.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8 519 (вісім тисяч п`ятсот дев`ятнадцять) гривень 22 коп. процентів за час користування грошовими коштами, отриманими в позику.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 145 грн. 15 коп. судового збору.
В іншій частині позову- відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення лише вступної та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя Наталія ФЕТІСОВА