1 УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа № 335/7297/23 2/335/2647/2023
про відмову у відкритті провадження у справі
11 серпня 2023 року м.Запоріжжя
Суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Рибалко Н.І., при вирішенні питання про відкриття провадження у справі за позовною заявою приватного підприємства «Глорі» до приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибога Олександра Сергійовича про відшкодування збитків та моральної шкоди, -
07.08.2023 року на адресу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя надійшла вказана позовна заява. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач приватне підприємство «Глорі» просить суд стягнути з відповідача приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибога О.С. збитки у розмірі 122 467,59 грн., упущену вигоду 30 000 грн. та моральну шкоду 30 000 грн. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення ІV-б, підвалу А-5 за адресою: АДРЕСА_1 , яке за попереднім договором з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було предметом договору оренди. Сторони домовились, що зобов`язання з укладання основного договору оренди забезпечується сплатою 60 000 грн. та погодили відповідальність за невиконання обов`язку з укладання основного договору з вини орендодавця у вигляді штрафу в розмірі 60 000 грн. Після укладання попереднього договору до позивача звернувся ПП ОСОБА_1 з вимогою про повернення 60 000 грн. забезпечувального платежу та сплату 60 000 грн. штрафу у зв`язку з неможливістю укладання основного договору оренди через існування обставин, що перешкоджають укладанню основного договору, а саме передачі належного позивачу майна (нежитлового приміщення ІV-б, підвалу літ.А-5 за адресою: АДРЕСА_1 на примусову реалізацію в межах виконавчого провадження ВП № в АВСП 70725404 з примусового виконання наказу Господарського суду Запорізької області № 908/1521/22 від 22.12.2022 року, яке знаходиться на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибога О.С. Внаслідок протиправних дій відповідача, позивач несе збитки, які просить стягнути з відповідача.
У ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 визначено, що критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
Згідно з ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Разом із тим, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, у тому числі щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, розглядають господарські суди.
При цьому сторонами в господарському процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у ст. 4 цього Кодексу (ч. 1 ст. 45 ГПК України).
Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів визначена у ст. 20 ГПК України.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим, зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.
Згідно з ч.1 статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.
Відповідно до п.6 ч.3 статті 18 Закону державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
Як роз`яснено в п.п.1-2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Позивач зазначає в позові на відсутність підстав у приватного виконавця Сколибога О.С. для примусової реалізації майна, яке належить позивачу, тобто спір стосується захисту його права, як власника майна на управління цим майном, порушеного, на його думку, відповідачем приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Сколибогом О.С.,тому цей спір є найбільш наближеним до спорів, пов`язаних з примусовою реалізацією майна позивача, правовідносини, які виникли між сторонами в цій справі, є господарсько-правовими, відтак позов повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.
Враховуючи викладене вище, позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинен розглядатися в порядку господарського судочинства.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Таким чином, враховуючи вищенаведене, правові підстави для відкриття провадження в справі за позовом - відсутні.
Роз`яснити приватному підприємству «Глорі» його право звернення до господарського суду за правилами положень ГПК України в порядку господарського судочинства.
Керуючись ст.ст. 3, 10, 19, 186, 258-260, 353, 354 ЦПК України, суддя,-
Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за позовом приватного підприємства «Глорі» до приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибога Олександра Сергійовича про відшкодування збитків та моральної шкоди.
Роз`яснити, що даний позов підлягає розгляду в порядку господарського судочинства та за предметною підсудністю відноситься до компетенції Господарського суду Запорізької області.
Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її вручення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Н.І. Рибалко