Єдиний унікальний номер 741/115/21
Провадження № 2/741/14/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Носівка 24 квітня 2023 року

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Киреєва О.В.,

з участю секретаря судового засідання Герасимчук Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що з 12 серпня 1979 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 26 лютого 2018 року. У період шлюбу, а саме 26 вересня 1992 року, за спільні кошти вони (сторони) придбали квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 65,4 кв. м, житловою площею 43,8 кв. м. Вони (сторони) не можуть дійти згоди щодо розподілу зазначеної квартири.

ОСОБА_1 просила суд:

- визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю їх (сторін) подружжя;

- визнати за нею та відповідачем у рівних частинах (по 1/2 частині за кожним) право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 65,4 кв. м, житловою площею 43,8 кв. м;

- стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

У судове засідання позивач не з`явилася, подала до суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила їх задовольнити, справу розглянути без її участі.

У судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки до суду не повідомив, не просив розгляд справи відкласти.

Суд розглядає справу у загальному порядку в відсутності сторін за наявними у ній доказами, оскільки позбавлений можливості з`ясувати думку позивача щодо проведення заочного розгляду справи та в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного.

У судовому засіданні встановлено, що 12 серпня 1979 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, який рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 26 лютого 2018 року було розірвано, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 10).

З матеріалів справи (а.с. 6-9) вбачається, що 26 вересня 1992 року за договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Носівської державної нотаріальної контори Кошель Миколою Петровичем було придбано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 65,4 кв. м, житловою площею 43,8 кв. м.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Ці ж норми врегульовані і в Сімейному Кодексі України 2004 року.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У судовому засіданні встановлено, що сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного сумісного майна за взаємною згодою, що підтверджується обставинами, викладеними у позовній заяві.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 534/866/17, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Положення ст.ст. 69, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Відповідачем не надано суду достовірних та достатніх доказів на спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру АДРЕСА_1 , яка була придбана сторонами у період перебування у шлюбі.

Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

У судовому засіданні встановлено, що позивач понесла судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 495 грн. та за проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 4 805,08 грн., що підтверджується матеріалами справи (а.с. 3; 49; 55).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України зазначені судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 65,4 кв. м, житловою площею 43,8 кв. м, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 65,4 кв. м, житловою площею 43,8 кв. м.

Визнати за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 65,4 кв. м, житловою площею 43,8 кв. м.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 495 (дві тисячі чотириста дев`яносто п`ять) грн. та за проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 4 805 (чотири тисячі вісімсот п`ять) грн. 08 коп.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В.Киреєв