Справа № 201/995/23
Провадження № 2/201/1134/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

31 березня 2023 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Федоріщева С.С.,

при секретарі - Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача.

ОСОБА_1 26 січня 2023 року звернулась до суду з вищезазначеним позовом до відповідача ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав відносно сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона з 19 червня 2013 року перебувала у шлюбі з відповідачем. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син - ОСОБА_3 . Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 06 жовтня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач обіцяв добровільно сплачувати аліменти на утримання дитини, надавати їй опіку, допомагати у вихованні дитини, дбати про її здоров?я та інше. Однак, відповідач свої обіцянки не виконував жодної допомоги на утримання дитини добровільно позивачу не надавав, через що позивач була вимушена звернутись в судовому порядку для стягнення аліментів на утримання дитини та 04 лютого 2019 року отримала судовий наказ Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області, про стягнення з ОСОБА_2 на її користь, аліменти у розмірі частини його заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно на утримання дитини ОСОБА_3 до досягнення ним повноліття. Вказаний судовий наказ відповідач не виконував. Крім того за 2022 рік, позивач взагалі не отримувала аліментів на утримання дитини. Також, 22 серпня 2019 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_5 . Після укладення шлюбу фактичну роль батька сину замінив ОСОБА_6 , який дбає про дитину, піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема допомагає позивачу у забезпеченні необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини ті інше. До 24 лютого 2022 року, Позивач разом із чоловіком ОСОБА_6 та сином ОСОБА_3 проживали на території Донецької області, у м. Маріуполь, після початку війни на території України та окупації м. Маріуполя, 16 травня 2022 року були вимушені переїхати до Ірландії, де і отримали статус захисту разом із чоловіком та дитиною, де наразі вони вивчають мову, отримують соціальний захист, дитина ходить в школу, на додаткові курси по вивченню мови та займається спортом. Позивач зазначає, що відповідач: постійно не сплачує аліменти на утримання дитини та має велику заборгованість; ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; не піклується щодо морального та психологічного стану дитини; не дбає про належний рівень життя дитини; не дбає про здоров`я дитини та не допомагає у лікуванні захворювання очей дитини; під час війни на території У країни, а саме міста Маріуполя не приймав участь та не допоміг ні матері ні дитині, покинути зону бойових дій, не допоміг з переїздом дитини в безпечне місто, не піклувався про емоційний стан дитини, не допомагає з організацією дитини учбового процесу та інше, у зв`язку із чим позивач була вимушена звернутись до суду із вказаним позовом.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії по справі.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 січня 2023 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С.

Ухвалою судді від 27 січня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав.

Представник позивача надав до суду заяву, у якій просить розглянути цивільну справу за його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Від представника третьої особи до суду надійшла заява з проханням винести рішення в інтересах дитини.

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Фактичні обставини встановленні судом.

Судом встановлено і це підтверджено матеріалами справи, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 жовтня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Судовим наказом Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 лютого 2019 року було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно на утримання дитини ОСОБА_3 , до досягнення ним повноліття, починаючи з 19 грудня 2018 року.

22 серпня 2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено шлюб. Прізвища після державної реєстрації шлюбу: чоловіка - ОСОБА_2 , жінки - ОСОБА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 грудня 2019 року було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку за прострочення сплати аліментів за період з 19 грудня 2018 року по 30 червня 2019 року у сумі 22 678 грн.

Згідно довідки про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання від 04 березня 2021 року у ОСОБА_2 , станом на 04 березня 2021 року наявна заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 29 677,96 грн.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 09 січня 2023 року, у ОСОБА_2 наявна заборгованість за період з січня 2022 року по грудень 2022 року у розмірі 52 816,50 грн.

Згідно із консультаційним висновком спеціаліста № 62788/21 від 09 жовтня 2021 року ОСОБА_3 страждає на міопію слабкого ступеню, складний міопічний астигматизм обох очей.

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів..

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 3 Конвенції про права дитини визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно положень ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Стаття 164 СК України встановлює перелік підстав позбавлення батьків батьківських прав.

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України однією з підстав для позбавлення батьківських прав є ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) Європейський суд з прав людини висловлює таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року (заява №39948/06) право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87).

Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи «Кутцнер проти Німеччини», N 46544/99, п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та «Зоммерфельд проти Німеччини», [GC], № 31871/96, п. 66, ЄС/7/72003-VIII).

Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції», № 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» [GC], № 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII).

Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини», № 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки», № 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки», № 23499/06, № 57, від 21 червня 2007 року).

З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу «К. А. проти Фінляндії», № 27751 /95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу «Мозер проти Австрії», № 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» пп. 73 - 76, та у справі Гавелка та інші, п. 61).

Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (див., mutatis mutandis, ухвали у справах: «Шульц проти Польщі», № 50510/99, від 08 січня 2002 року; «Реммо і Узункая проти Німеччини», № 5496/04 від 20 березня 2007 року; та «Полашек проти Чеської Республіки», № 31885/05 від 08 січня 2007 року). Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини (див., наприклад, згадані вище рішення у справах Гавелка та інші, п. 62, і Хазе, п. 97).

Із рішення Європейського суду з прав людини у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року вбачається, що вказане рішення підтвердило сталу позицію Європейського Суду, яка зводиться до визначення насамперед «якнайкращих інтересів дитини», а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Окрім того, суд має виходити з того, що батьки мають рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги.

Вданому випадку, згідно з наданими доказами суд приходить до висновку, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, не спілкується з ним в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу сина, не піклується про стан його здоров`я, хоча мав б це робити, тобто з власної волі ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, ніякого інтересу до сина не проявляє.

З огляду на викладене, суд доходить до висновку про те, що позбавлення батьківських прав відповідача відповідатиме інтересам дитини.

Судові витрати необхідно розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 263-265, 430 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя С.С. Федоріщев