Провадження № 22-ц/802/384/23 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

представника позивача Ступака А. Ю. ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, за апеляційними скаргами представника позивача за первісним позовом ОСОБА_3 - Ступака Артура Юрійовича , представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року позивач ОСОБА_3 , діючи через свого представника - адвоката Ступака А. Ю., звернувся в суд із зазначеним позовом.

Покликався на те, що між ним та відповідачем ОСОБА_4 14 грудня 2017 року було укладено договір позики, за яким він передав у власність позичальнику ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 1150025 грн, які останній зобов`язувався повернути до 22 грудня 2017 року.

Крім того позивач вказував, що на підтвердження укладення зазначеного вище договору позики та отримання грошей 14 грудня 2017 року відповідач ОСОБА_4 видав йому відповідну розписку.

Однак, у визначений у договорі та розписці строк ОСОБА_4 борг не повернув.

Враховуючи наведене, позивач ОСОБА_3 просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_4 на свою користь, суму заборгованості за договором позики в розмірі 1414842 грн 68 грн, яка складається: з суми основного боргу - 1150025 грн; інфляційних втрат за період з 23 грудня 2017 року по 24 липня 2020 року - 175493 грн 82 коп.; трьох відсотків річних - 89323 грн 86 коп., та понесені судові витрати зі сплати судового збору за первісним позовом.

У жовтні 2021 року представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 - ОСОБА_5 посилаючись на те, що договір позики між сторонами спору ОСОБА_6 та його довірителем ОСОБА_4 від 14 грудня 2017 року № 7 не був укладеним, оскільки гроші за розпискою не передавались, подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_3 , у якому просив визнати недійсним цей договір та відшкодувати ОСОБА_4 понесені ним судові витрати.

06 жовтня 2021 року ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області зустрічний позов, заявлений представником ОСОБА_4 - ОСОБА_5 був прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2023 року у задоволенні первісного та зустрічного позову було відмовлено.

Вважаючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 незаконним і необґрунтованим, представник позивача за первісним позовом ОСОБА_3 - Ступак А. Ю. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив його в цій частині скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов його довірителя задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні допустив порушення норм процесуального права, а саме, не врахував висновки викладені у постановах Верховного Суду щодо неналежності і допустимості доказів, які надаються сторонами спору. Зокрема, помилково вважав, засвідчені відповідним чином і приєднані ним же до матеріалів справи копії договору позики і розписки, неналежними доказами та відмовив у задоволенні первісного позову із-за недоведеності позивачем заявлених позовних вимог про стягнення боргу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача за первісним позовом представник відповідача ОСОБА_2 , вважаючи рішення суду прийняте ним в частині відмови у первісному позові законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У поданій на рішення суду першої інстанції апеляційній скарзі представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 - ОСОБА_2 просив його в частині відмови у задоволенні позовних вимог його довірителя за зустрічним позовом скасувати як незаконне і необґрунтоване, яке не відповідає дійсним обставинам справи, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов, та визнати договір позики недійсним.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції було дано невірну правову оцінку зібраним доказам, які на його думку підтверджують фіктивність оспорюваного його довірителем договору позики, що призвело до невірного висновку суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 представник позивача за первісним позовом ОСОБА_3 - Ступак А. Ю. , вважаючи доводи скарги безпідставними, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване апелянтом рішення суду в частині відмови у визнанні недійсним договору позики без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 - ОСОБА_2 до задоволення не підлягає, а апеляційна скарга представника позивача за первісним позовом ОСОБА_3 - Ступака А. Ю. підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову поданого представником позивача ОСОБА_3 - Ступаком А. Ю. , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надавши для долучення до матеріалів справи оригіналів договору позики та розписки, не довів наявність обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог, тобто не довів факт укладення договору позики.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

З наявних в матеріалах справи письмових доказів встановлено, що 14 грудня 2017 року між ОСОБА_3 , як позикодавецем і ОСОБА_4 , як позичальником було укладено договір позики №7. Згідно п.п.1.1., 2.3 цього договору позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в розмірі 1150025 грн, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей до 22 грудня 2017 року. Пунктом 2.2 зазначеного договору передбачено, що позика надається в готівковій формі з видачею розписки. (а.с.74-75, т. 1).

Зі змісту рукописної розписки від 14 грудня 2017 року наданої позивачем ОСОБА_3 слідує, що відповідач ОСОБА_4 підтвердив факт отримання позики в сумі 1150025 грн, яку зобов`язувався повернути до 22 грудня 2017 року (а.с. 76-77, т. 1).

Як убачається з приєднаних до матеріалів справи і оглянутих судом апеляційної інстанції копій договору позики №7 від 14 листопада 2017 року, розписки від 14 грудня 2017 року та протоколу судового засідання Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 липня 2021 року оригінали зазначених вище письмових доказів були оглянуті місцевим судом в судовому засіданні з участю представника позивача Ступака А. Ю. , а їх копії завірені підписом головуючого судді Олексюка А. В. (а.с. 74-77, 166-167, т.1).

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України (далі- ЦК України) зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

За правилами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України).

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 11049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватись на припущеннях.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведені вище і встановлені судом обставини справи та зазначені норми матеріального і процесуального права, висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем за первісним позовом факту укладення договору позики і передачі грошей саме із-за ненадання останнім для долучення до матеріалів справи оригіналів договору позики і розписки позичальника, які були оглянуті судом у судовому засіданні, а їх копії, засвідчені суддею, приєднанні до матеріалів справи, на думку колегії суддів, є помилковим та суперечить практиці Верховного Суду (постанова Верховного Суду від 19 травня 2021 року справа №369/7403/17).

За таких обставин, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції, встановивши сам факт укладення договору позики між сторонами спору та неповернення позичальником ОСОБА_4 позикодавцеві ОСОБА_3 у встановлений строк грошових коштів, допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи - безпідставної відмови у задоволенні первісного позову.

Таким чином, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, рішення судом першої інстанції в зазначеній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 1 414 842 грн. 68 коп., з яких: сума основного боргу - 1 150 025 грн.; інфляційні втрати - 175 493 грн. 82 коп.; три відсотки річних - 89 323 грн. 86 коп.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову про визнання договору позики недійсним як фіктивного (удаваного) правочину, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду даної справи не було встановлено будь-яких обставин недійсності оспорюваного правочину передбачених ст. 203 ЦК України.

Такий висновок суду є правильний.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Отже, враховуючи наведене вище, зокрема встановлені обставини справи та норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини сторін спору, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики.

Рішення суду в оскаржуваній представником відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 частині відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права і підстав для його зміни чи скасування в цій частині колегія суддів не вбачає.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції та зводяться до незгоди апелянта з оскаржуваним судовим рішенням в окремій його частині.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи із принципу співмірності та пропорційності, колегія суддів вважає за необхідне, стягнути з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 26 275 грн.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника позивача за первісним позовом ОСОБА_3 - Ступака Артура Юрійовича задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2023 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 1 414 842 (один мільйон чотириста чотирнадцять тисяч вісімсот сорок дві) грн 68 коп., з яких: сума основного боргу - 1 150 025 грн; інфляційні втрати - 175 493 грн 82 коп.; три відсотки річних - 89323 грн 86 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 26 275 (двадцять шість тисяч двісті сімдесят п`ять) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді