Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.05.2023 Справа №607/13225/22

Провадження №2/607/3293/2023

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Кунець Н.Р.

за участі секретаря судового засідання Ковбасюк М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі судових засідань Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45 кв.м.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з серпня 1965 року по 26.03.1973. У період вказаного шлюбу нею за рахунок власних заощаджень було внесено пай на кооперативну квартиру АДРЕСА_1 . Поділ вказаного паю був предметом судового спору у 1973 році у справі №2-252/1973. Так, рішенням Народного суду м. Тернополя від 26.03.1973 у справі №2-252/1973 при розгляді справи про розірвання шлюбу та поділ паю суд залишив за нею вказану кооперативну квартиру, стягнувши з неї 235 карбованців на користь відповідача. На виконання вказаного рішення у 1974 та 1975 роках ці кошти було стягнуто із її заробітної плати. В подальшому 11.09.2003 вона уклала шлюб з ОСОБА_5 . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.02.2014 №1836129, вона оформила право власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після його смерті при звернення до нотаріуса виникло питання про належність спірної квартири до спадкової маси, оскільки право власності на неї було оформлено під час спільного проживання з померлим, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, спадкоємцями майна померлого ОСОБА_5 є вона, дочка спадкодавця ОСОБА_3 та син спадкодавця ОСОБА_4 . Разом з тим, без визнання спірного майна особистою приватною власністю вона всупереч ст. 41 Конституції України та ст. 319 ЦК України позбавлена можливості вільно володіти, користуватись і розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, чим порушуються її права. Посилаючись на наведене, просила задовольнити позов.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.10.2022 відкрито провадження у вказаній цивільній справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

01.12.2022 представник позивач адвокат Турчин Кукаріна І.В. через канцелярію суду подала суду заяву про зміну предмету позову з долученою до неї позовною завою у новій редакції із зміненим предметом позову в частині розширення кола осіб, що яких спрямована матеріально правова вимога позивача, в якій позивач просить визнати за нею право особистої власності на 1/1 квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 45 кв.м.

01.12.2022 судом зареєстровано заяву представника позивача адвоката Турчин Кукаріної І.В. про залучення до участі у справі співвідповідачів, зокрема ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.12.2022 прийнято заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Турчин Кукаріної І.В. про зміну предмету позову. Залучено до участі у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, у якості співвідповідачів ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 та ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07.03.2023 зобов`язано Державний нотаріальний архів у Тернопільській області надати суду до 31.03.2023 належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи №15/2018, заведеної приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Чопик Іриною Ярославівною до майна померлого ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Протокольною ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31.03.2023 закрито підготовче провадження у даній справі та призначено розгляд справи по суті.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Турчин-Кукаріна І.В. не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Попередньо представник позивача адвокат Турчин-Кукаріна І.В. подала заяву про розгляд справи без її та позивача участі.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляд справи повідомлялися належним чином. Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 особисто були присутні у судовому засіданні 22.12.2022, а відтак обізнані про наявність вказаного судового провадження. Однак у подальшому у судові засідання не з`являлися, про причини неявки суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи чи відзиву на позовну заяву не подавали.

У зв`язку з неявкою учасників справи, відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне:

ОСОБА_6 сплатила 1600 крб. - 40% вартості квартири у Житловому кооперативі «Промінь», що підтверджується квитанцією №676247 від 16.03.1967.

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради депутатів трудящих №597 від 30.09.1968, вирішено затвердити акт Державної комісії від 29.09.1968 про прийняття в експлуатацію п`ятиповерхового 100 квартирного будинку кооперативного будівництва Тернопільського облвідділу капітального будівництва по АДРЕСА_4 .

Як вбачається з ордеру за №80 від 25.10.1968, виданого Тернопільським міським житловим управлінням, згідно з рішенням №597 від 30.09.1968 виконкому Тернопільської міської ради депутатів трудящих, останній виданий ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 . Ордер завірений печаткою ЖБК «Промінь».

Рішенням Народного суду міста Тернополя від 26.03.1973 у справі №2-252/1973 р. розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . Поділено внесений спільно пай та стягнуто з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_2 235 карбованців, залишивши кооперативну квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_6

21.05.1975 міським відділом ЗАГС м. Тернопіль видано свідоцтво серії НОМЕР_3 про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

З довідки за №80 від 05.07.2022, виданої ТОВ «ВАТРА-УКР», вбачається, що ОСОБА_7 працювала у Виробничому об`єднані «Ватра» з 20.12.1968 по 30.06.2003. В 1974 році нараховано 1587,23 карбованців, із них 185 карбованців стягнуто за рішенням виконавчого листа та в 1975 році нараховано 1656 карбованців, із них стягнуто за рішенням виконавчого листа 50 карбованців. Всього стягнуто за рішенням виконавчого листа 235 карбованців.

Ухвалою шостої сесії двадцять першого скликання Тернопільської міської ради Народних депутатів від 29.01.1991 «Про перейменування вулиць, Майданів, закладів і установ м. Тернополя» ухвалено затвердити другий етап перейменування назв вулиць, майданів, закладів міста (додаток 1). Згідно додатку 1 до вказаної ухвали, перейменовано АДРЕСА_5 .

11.09.2003 між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_4 від 18.05.2004, виданим повторно відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України.

З довідки про балансову вартість квартири за №3 від 13.01.2014, виданої ДП 1 ЖЕК 13 ЖБК, вбачається, що членом кооперативу ОСОБА_1 сплачено повністю пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області Майки Н.Б. від 27.02.2014 №11255396 вирішено провести державну реєстрацію права приватної власності: на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень за №18360129 від 27.02.2014, свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_5 від 27.02.2014 та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 45 кв.м., житловою 17,4 кв.м., належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Як слідує з технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа квартири становить 45 кв.м. , житлова 31,1 кв.м.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Скоморохи, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 , виданим Виконавчим комітетом Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області 28.11.2017.

За заявою ОСОБА_1 про прийняття спадщини №51 від 28.02.2018, приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Чопик І.Я., заведено спадкову справу №15/2018, після смерті ОСОБА_5 .

Як вбачається з матеріалів даної спадкової справи 06.03.2018 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 .

25.05.2018 ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 на спадкове майно, а саме на житловий будинок та земельні ділянки.

31.07.2018 приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Чопик І.Я., на ім`я ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване в реєстрі за №1269, а саме на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_3 . Зі змісту вказаного свідоцтва вбачається, що спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_1 , його донька ОСОБА_3 та його син ОСОБА_4 .

31.07.2018 приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Чопик І.Я., на ім`я ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване в реєстрі за №1271, а саме на 1/3 частину земельної ділянки, площею 0,2514 га, яка розташована по АДРЕСА_3 .

31.07.2018 приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Чопик І.Я., на ім`я ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване в реєстрі за №1273, а саме на 1/3 частину земельної ділянки, площею 0,1579 га, яка розташована в с. Скоморохи Тернопільського району Тернопільської області.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України (в редакції від 16 січня 2003 року), право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України (в редакції від 16 січня 2003 року), права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

За ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 1 січня 2013 року), державна реєстрація прав є обов`язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Положення ст.328 Цивільного кодексу України (в редакції від 16 січня 2003 року) передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 128 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року), право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речі набувачу.

За положеннями ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв до вступу в законну силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Вказані норми дублюються у ст. 384 ЦК України (в редакції від 2003 року), де зазначено, що в разі викупу квартири, член житлово-будівельного кооперативу стає власником квартири.

В п. п. 69, 71 Листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» зазначалось, що члени ЖБК, які повністю внесли пайовий внесок за квартиру відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність», набувають права власності на квартиру.

З п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» вбачається, що судам слід мати на увазі, що згідно зі ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 вбачається, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства.

Відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 11.02.2010р. Право власності на нерухомість підлягає обов`язковій державній реєстрації і виникає з моменту такої реєстрації. У той же час, відповідно до раніше діючому ЗУ «Про власність» право власності члена житлового кооперативу на квартиру виникало з моменту виплати паю і не вимагало реєстрації.

Суд звертає увагу, що лише на підставі «Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, «Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 121, «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, передбачалось оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування членам житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески.

Водночас,Суд зауважує, що виникнення права власності на будинки, споруди та нерухоме майно не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції від 2003 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 2004 року.

Процедура державної реєстрації речових прав на нерухоме майно врегульована Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127 (далі Порядок).

У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтями 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах у справі № 6-1587цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до роз`яснень наданих у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18).

Якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя, зазначене узгоджене з позицією ВСУ (Постанова ВСУ у справі №6-1568цс16).

Встановлено, що рішенням Народного суду міста Тернополя від 26.03.1973 у справі №2-252/1973 р. розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . Поділено внесений спільно пай та стягнуто з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_2 235 карбованців, залишивши кооперативну квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_6 .

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, судом встановлено той факт, що ОСОБА_1 сплатила пайові внески за квартиру АДРЕСА_1 та набула її у володіння до реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 .

Враховуючи перелічені норми суд дійшов висновку, що на момент набуття права власності ОСОБА_1 на кооперативну квартиру, законодавством не була передбачена як видача свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру, так і обов`язкова державна реєстрація права власності на таку квартиру.

При цьому, той факт, що позивач у зв`язку зі зміною законодавства, з метою можливості розпоряджатися належним їй майном, здійснила державну реєстрацію свого права власності на спірну квартиру 27.02.2014, під час перебування у шлюбі з ОСОБА_5 , не свідчить про те, що така квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки зазначене нерухоме майно набуто у власність позивачем ОСОБА_1 за рахунок її особистих коштів до реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 .

При цьому, державна реєстрацію спірної квартири була проведена державним реєстратором, в тому числі, на підставі довідки про балансову вартість квартири за №3 від 13.01.2014, виданої ДП 1 ЖЕК 13 ЖБК, згідно якої членом кооперативу ОСОБА_1 сплачено повністю пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 .

За умовами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З приписів ч. 1 ст. 5 ЦПК України вбачається, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

В силу вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвічує його право власності.

Відтак судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 45 кв.м., проте позивач позбавлена можливості реалізувати свої права на вільне володіння, користування та розпорядження нелажною їй квартирою, оскільки реєстрація права власності на квартиру була проведена під час перебування позивача у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 .

На підставі п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК в редакції від 2003 року, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Аналізуючи вищенаведені обставини, враховуючи викладені вимоги законів, досліджені у судовому засіданні письмові докази, суд дійшов висновку, що права позивача ОСОБА_1 , як власника спірної квартири, підлягають захисту в судовому порядку, шляхом визнання за нею права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45 кв.м.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 992,40 грн за подання позову, у рівних частинах по 330,80 грн з кожного.

Керуючись ст.ст. ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 81, 82, 247, 259, 263-268, 354,355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю, задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок, у рівних частках по 330 (триста тридцять) гривень 80 копійок з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 15.05.2023.

Реквізити учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_7 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_6 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_7 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_8 .

Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_9 .

Головуючий суддяН. Р. Кунець