Справа № 2-1060/10
Провадження № 8/209/2/23
У Х В А Л А

07 квітня 2023 року м. Кам`янське

Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Лобарчук О.О.,

за участю секретаря судового засідання Золотих Л.М.,

представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Сідельникової О.Л.

представника ОСОБА_2 - адвоката Гурського В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвали Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26.05.2010 року по справі № 2-1060/10 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в особі ОСОБА_3 про дострокове розірвання договору оренди нерухомості та відшкодування збитків, за нововиявленими обставинами, -

В С Т А Н О В И В:

До Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшла заява представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Сідельникової О.Л. про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26.05.2010 року по справі № 2-1060/10.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що в провадженні Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області перебувала цивільна справа № 2-1060/10 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_3 про дострокове розірвання договору оренди та відшкодування збитків.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 02.04.2010 позов задоволено у повному обсязі, а 26.05.2010 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська затверджено мирову угоду.

Згідно ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.11.2010 зазначене рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.03.2012 року, зазначене рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 02.04.2010 року про задоволення позову та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.1 1.2010 року, якою це рішення залишено без змін, скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30.07.2012 року позовні вимоги задоволено частково. Розірвано Договір оренди комплексу будівель від 05 січня 2010 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача кошти у розмірі 128 998 гри. 00 коп. в рахунок відшкодування збитків за Договором оренди. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат. В задоволенні зустрічного позову - відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.12.2012 року рішення по справі № 2-1150/3727/12 скасовано, відмовлено позивачу в його позовних вимогах до ОСОБА_1 про дострокове розірвання договору оренди об`єкта нерухомості та відшкодування збитків. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Однак, ОСОБА_5 про розгляд даної справи обізнаний не був. Від його імені весь цей час діяв представник ОСОБА_3 , який діяв всупереч інтересів свого довірителя, що проявляється в наступному:

1. ОСОБА_1 не погоджував дії ОСОБА_3 направлені на позбавлення ОСОБА_1 права власності на будівлю за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 систематично діяв всупереч інтересів довірителя - ОСОБА_1 , це підтверджується тим, що договір оренди у даній справі укладено на строк понад три роки без нотаріального посвідчення, в подальшому за вказаним договором ОСОБА_3 приймав грошові кошти але не передавав, визнав позовні вимоги по справі, уклав завідомо невигідну угоду за якою передав приміщення ОСОБА_1 на користь третьої особи.

При цьому сторони мирової угоди штучно занизили вартість нежитлового приміщення визначивши її на рівні суми боргу 128 182,20 грн. В той же час в 2016 році це приміщення було відчужено за 748 263,00 грн.

ОСОБА_1 , як довіритель не був обізнаний про існування вказаної мирової угоди, а тому не мав можливості подати апеляційну скаргу в строки. Копію мирової угоди він отримав лише 08.09.2022 року, і одразу ж звернувся до суду з апеляційною скаргою.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, змію або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя. Такий правовий висновок сформовано Верховним Судом в Постанові від 22 квітня 2019 року по справі 623/2518/17.

Відповідно до частини 1 статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідне встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а так: з наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

Між тим, судом не встановлювались ті обставини, що мирова угода укладені всупереч інтересам ОСОБА_1 , та за відсутності таких повноважень, визначених довіреностю; не виявив невідповідності змісту таких правочинів справжньому волевиявленню ОСОБА_1 ; не встановив що, укладаючи договір купівлі-продажу сторони діяли всупереч інтересам довірителя з метою задоволення особистих інтересів.

Також, в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17, Суд зазначив, що спеціальними нормами : окремих сферах передбачено, що правочини про відчуження, обтяження активів або прийняття зобов`язань особою, вчинені особою з метою уникнення виконання іншого майнового зобов`язання цієї особи або з метою унеможливити задоволення вимоги стягувача за рахунок майна, є за певних умов нікчемними (частина третя статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб") або можуть бути визнані недійсними (частина перша статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", частина четверта статті 9 Закону України "Про виконавче провадження"). У юридичній науці такі правочини відомі як фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду інтересам кредиторів). Загальної норми, яка б безпосередньо встановлювала нікчемність або можливість бути визнаними недійсними договорів, які мають такий юридичний дефект, цивільне законодавство не містить. Разом з тим у судовій практиці договір, укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, кваліфіковано як фіктивний у справах за позовами осіб, на шкоду чиїм майновим інтересам відповідачами у цих справах були за твердженнями позивачів вчинені відповідні правочини (постанови Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16, від 23.08.2017 у справі №306/2952/14-ц, від 09.09.2017 у справі № 359/1654/15-ц). Отже такі правочини можуть вважатись фіктивними правочинами

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання....Однак у цій справі позов подано стороною правочину, яка стверджує, що правочин було вчинено з пов`язаною особою з метою уникнути звернення стягнення на належне їй Майно, тобто не всупереч її інтересам. Те, що внаслідок відчуження Майна зобов`язання Позивача перед кредитором не припинилось і розмір його не зменшився, не спростовує того, що внаслідок відчуження Майна за правочином, оплата за яким не надійшла, було ускладнене або стало неможливим ефективне звернення стягнення на майно цієї особи. Зазначені Позивачем і встановлені судами обставини вказують на те, що Договір може бути кваліфікований як правочин, який не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. Встановлені обставини свідчать також про умисел обох сторін правочину приховати справжні наміри учасників правочину, а саме виведення нерухомості з власності Позивача без отримання оплати за це майно під час існування майнового спору за участю Позивача як одного із солідарних боржників у цьому спорі, з метою уникнути виконання відповідного грошового зобов`язання, а тому оспорюваний у цій справі правочин може бути визнаний фіктивним відповідно до статті 234 ЦК України. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц міститься висновок про те, що "згідно з частинами 2, 3 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, а тому у разі, якщо сторони, які укладають договір, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, то правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимо зловживання правом (частина третя етапі 13 ЦК України), з одночасним посиланням ні спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так, і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок зроблено Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду в постанові від 04.12.2019 у справі № 910/17755/18.

Згідно ч. 1 ст. 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

За ч. 2 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони у процесі виконання рішення мають право укласти мирову угоду, що затверджується (визнається) судом, який видав виконавчий документ.

Відповідно до ч. 1 ст. 434 ЦПК України мирова угода, укладена між сторонами, або заява про відмову стягувача від примусового виконання в процесі виконання рішення подається в письмовій формі державному або приватному виконавцеві, який не пізніше триденного строку передає її для затвердження до суду, який видав виконавчий документ.

Частина 1 ст. 372 ЦПК України (в редакції чинній на момент укладення мирової угоди) дозволяла укладення мирової угоди до відкриття виконавчого провадження.

В постанові по справі 908/1604/17 Верховний Суд зазначив, що визнання недійсною мирової угоди в судовому порядку не допускається. Затвердження судом мирової угоди з одночасним припиненням провадження у справі є одноактною (нерозривною процесуальною дією і не може розглядатися як два самостійних акти - окремо щодо затвердження мирової угоди і щодо припинення провадження.

Отже, мирову угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні і визнавати недійсною у позовному провадженні, оскільки порядок її укладання та затвердження регламентовано відповідними положеннями ГПК України.

З огляду на відповідні законодавчі приписи та з урахуванням встановлених обставин справи суди попередніх інстанцій, встановивши, що мирову угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні і визнавати недійсною у позовному провадженні, оскільки порядок її укладання та затвердження регламентовано відповідними положеннями ГПК України; приписами ГПК України (п. 9 ч. 1 ст. 106 ГПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій) передбачено право сторони на оскарження ухвали господарського суду про затвердження мирової угоди та не передбачено право на звернення до суду з позовом про скасування відповідної ухвали в іншому провадженні, - дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у частині визнання недійсним правочину, який має назву "Мирова угода на стадії виконання рішення", та про припинення провадження у справі в частині вимог про скасування ухвали господарського суду у іншій справі, якою затверджено вказану угоду.

Однак, існування цієї мирової угоди перешкоджає поновленню законних прав та інтересів ОСОБА_1 . Отже єдиним та ефективним способом поновлення порушених прав є скасування ухвали суду про затвердження мирової угоди.

Згідно ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

З постанов Верховного суду від 15 січня 2020 року (справа № 820/609/18), від 27 листопада 2018 року (справа №805/2601/16-а), від 21 березня 2019 року судового рішення (у даному випадку - ухвали слідчого судді) свідчить про те, що такий судовий акт втрачає законну силу з моменту його прийняття (постановления), відтак прийняті на підставі скасованого судового рішення документи не можуть мати будь-якої юридичної сили з дня їх винесення.

Таким чином, мирова угода, затверджена ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26.05.2010 року є недійсною з моменту її підписання сторонами, у зв`язку з тим, що рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська у цій же справі скасовано рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.12.2012.

Остаточним рішенням суду у даній справі відмовлено у задоволені позовних вимог, у зв`язку з чим, укладена під час виконання рішення мирова угода втратила свою актуальність та юридичну силу.

Однак, Верховний Суд в постанові від 17.05.2022 по справі № 209/2946/19 (за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 та інших про витребування майна з чужого незаконного володіння) зазначив що за змістом частин другої, третьої статті 208 ЦПК України ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження». У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень.

Цю постанову ОСОБА_1 не отримував про її існування дізнався з ЄДРСР 08.09.2022 року. Саме ця постанова є нововиявленою обставиною для перегляду ухвали.

Статтею 258 ЦПК України передбачено види судових рішень, до яких відноситься, зокрема ухвала (пункт 1 частини першої цієї статті).

Отже, ухвала про затвердження мирової угоди - це вид остаточного судового рішення, яке підлягає оскарженню, та яке є обов`язковим і підлягає виконанню на усій території України у разі набрання ним законної сили (стаття 18 ЦПК України).

Матеріали справи не містять доказів скасування зазначеної ухвали суду від 26 травня 2010 року про затвердження мирової угоди, навпаки є дані, що це судове рішення набрало законної сили і виконано шляхом реєстрації за ОСОБА_2 права власності на спірне приміщення 10 червня 2010 року, номер запису .

Отже, єдиним ефективним способом захисту для ОСОБА_1 є скасування затвердженої судом мирової угоди з підстав:

1.порушення судом вимог ч.6 ст. 175 ЦПК ( в редакції чинній на момент затвердження мирової угоди), а саме дії ОСОБА_3 суперечать інтересам особи, яку він представляє.

2.порушення судом вимог ч.2 ст. 372 ( в редакції чинній на момент затвердження мирової угоди), а саме судом не перевірено чи суперечить мирова угода закону або порушує права чи свободи інших осіб.

3.скасування рішення суду на виконання якого було затверджено мирову угоду.

4.нікчемість договору оренди.

5.відсутність волевиявлення ОСОБА_1 на укладення мирової угоди.

6.злочинна домовленість ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які діяли з метою власної вигоди, всупереч інтересам ОСОБА_1 .

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Гурський В.С. надав суду письмові заперечення про перегляд ухвали суду за нововиявленими осбтавинами, в яких послався на положення ст. 423 ЦПК України. Зазначив, що в даному випадку заявник намагається здійснити переоцінку доказів оцінених судом у процесу розгляду справи, що не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами. Зауважив про строки подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами або виключними обставинами відповідно до ст. 424 ЦПК України. Отже максимальний строк визначений в статті 424 ЦПК України в межах якого може бути подана заява про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами складає 10 років. В данному випадку минуло 13 років, а в силу ст.424 ЦПК України такий строк поновленню не підлягає. А отже заявник пропустив строк для звернення до суду з такою заявою. Таким чином, підстави для перегляду ухвали Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обалстві від 26.05.2010 року по справі 2-1060/10 за нововиявленими обставинами відсутні, а заява підлягає відхиленню. Просить відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Представник заявнка ОСОБА_1 - адвокат Сідельникова О.Л. надала письмові пояснення щодо строків звернення до суду, в яких вказала наступне.

В провадженні Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області перебувала цивільна справа № 2-1060/10 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_3 про дострокове розірвання договору оренди та відшкодування збитків.

Представник позивача подав заяву в якій зазначив що відповідачем ніби то порушені строки звернення до суду з заявою про перегляд судового рішення. З такими доводами представника Позивача погодитись не можна з огляду на наступне. 2 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-ІХ), яким розділ XII «Прикінцеві положення» ЦПК України доповнено пунктом 3 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».

забезпечення апеляційних та місцевих судів методичною інформацією з відповідних питань правозастосування, реагуючи на численні звернення судів, згідно зі статтею 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» КЦС ВС повідомив суди про таке.

1.На усій території України карантин установлено з 12 березня 2020 року (постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 зі змінами та 09.12.2020 № 1236 зі змінами). N.B. Прийменник «до» означає включно. Постановою КМ № 1423 від 23.12.2022 р. до розпорядження від 25.03.2020 р. № 338 «Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації» і постанови від 09.12.2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» строк дії карантину продовжено до 30 квітня 2023 року

2.Зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікування Закону № 540-ІХ, тобто з 02 квітня 2020 року. Проте, ураховуючи зміст статті З ЦПК України, а також те, що запропоновані зміни не встановлюють нових обов`язків, не скасовують і не звужують прав учасників судового процесу, не обмежують їх використання, вони мають зворотну силу, тобто поширюються на правовідносини," пов`язані зі здійсненням судочинства у всіх справах, тобто тих, які вже знаходяться на розгляді в судах усіх інстанцій, так і тих, які будуть відкриті у подальшому. При цьому дата введення карантину на всій території України не має значення, якщо цивільні процесуальні правовідносини тривають.

3.Процесуальні дії суду та учасників судового процесу мають здійснюватися лише в рамках відповідних стадій судочинства, у послідовності та в межах певного часу, зокрема визначених процесуальних строків для учасників справи та строків судової діяльності, встановлених законом для суду (службові строки).

4.Законом № 540-ІХ визначено, що процесуальні строки у визначених ним випадках не зупиняються, не поновлюються, а автоматично продовжуються.

Враховуючи викладене вище, у зв`язку з запровадженням карантину процесуальні строки були автоматично продовжені на період дії карантину, а відтак вони не вважаються такими що минули.

Крім того відповідно до ч.З Прикінцевих положень ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОУШ-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Крім того Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в своїй постанові від 29 вересня 2022 р. у справі № 500/1912/22 дійшов висновку, що протягом дії воєнного стану суворе застосування судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами - може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та ст. 6 зазначеної Конвенції.

Отже, враховуючи обставини справи, та зважаючи на те що в інтересах ОСОБА_1 діяв недобросовісний представник, в результаті дій якого особа фактично позбулась нерухомого майна відновлення процесуальних строків є необхідним заходом для забезпечення поновлення процесуальних прав ОСОБА_1 , відновлення його майнових прав та забезпечення принципу верховенства права.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Гурський В.С, надав суду письмові заперечення щодо заяви про перегляд ухвали суду за нововиявленими обставинами, в якій виклав наступне.

В провадженні Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська перебуває справа № 2-1060/10 за заявою ОСОБА_1 про перегляд ухвали Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26.05.2010 року по справі № 2-1060/10 за нововиявленими обставинами.

Відповідно до ст. 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є:

1)Істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи;

2)встановлений вироком або ухвалою яро закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання заведомо неправильного висновку експерта, заведомо неправдивих показань свідка заведомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронний доказів, що призвело до ухвалення незаконного рішення у даній справі;

3) скасування судового рішення, же стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» від 30 березня 2012 року роз`яснено, що нововиявлені обставини - це юридичні факти» як мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин. Необхідними умовами нововиявлених обставин є те, що вони Існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із роз`ясненнями, що містяться у п. 4 вказаної Постанови, вирішуючи питанні про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обгрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленимі обставинами. Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом прі ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги (зокрема, погіршення майнового стану відповідача післі ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів). Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленимі обставинами.

Пункт 7 даної Постанови визначає, що обставини, які є підставою для перегляду судового рішення, це юридичні факти, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення і були встановлені після набрання ним законної сили. Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставині могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновок суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особах які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише з умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом в судовому рішенні, що переглядається.

Обставина на яку послається заявник не є нововиявленою, а отже заява підлягає відхиленню. Просить відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд ухвали Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропретровської області від 26.05.2010 року по справі № 2-1060/10 за нововиявленими обставинами.

В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Сідельникова О.Л. підтримала заяву ОСОБА_1 , та просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26.05.2010 року по справі № 2-1060 про затвердждення мирової угоди. Ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволенні заяви про затвердження мирової угоди. Послалась на обставини, викладені у заяві та письмових поясненнях та запереченнях щодо посилання представника позивача ОСОБА_7 щодо пропуску строків звернення із заявою.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Гурський В.С. заперечив проти задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд ухвали Дніпрповського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26.05.2010 року. Підтримав письмові пояснення та зауважив на пропуск ОСОБА_1 строків для звернення із заявою про перегляд ухвали суду від 26.05.2010 року. Просить відмовити в задоволенні заяви.

Дослідивши матеріали заяви, заслухавши представників, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, суд приходить до наступного.

Згідно з п.1 ч.2 ст.423 ЦПК України, підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв`язку з нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами», нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 423 ЦПК, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п.1, 2 ч.1 ст.424 ЦПК України, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подано: з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про існування обставин, що стали підставою для перегляду судового рішення; а також з підстави, визначеної пунктом 2 частини другої статті 423 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня, коли вирок (ухвала) у кримінальному провадженні набрав законної сили.

Перевіряючи обґрунтованість заяви про перегляд судового рішення, суд виходить із загальних положень про докази, у тому числі про належність і допустимість засобів доказування, обов`язку доказування і подання доказів. Таким чином, тільки ті обставини, які існували на час розгляду справи судом, але про них не знав і не міг знати заявник та повідомити про них суд, можуть бути підставою для перегляду рішення за нововиявленими обставинами.

Перевіряючи обставини справи, суд встановив, що рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02.04.2010 року у справі № 2-1060/10 року було розірвано договір оренди об`єкта нерухомості від 05 січня 2010 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , що діє на підставі Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця Серія ВО1 № 2605577 від 14.07.2005 року (Орендодавець) в особі ОСОБА_3 , що діє на підставі довіреності з однієї сторони, та ОСОБА_2 з іншої сторони ("Орендар"). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти у розмірі 128 998 грн. у рахунок відшкодування збитків за договором оренди. У разі відсутності коштів у ОСОБА_1 звернути стягнення на об`єкт, що орендується та належить орендодавцеві на підставі права власності, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . загальна площа об`єкта, що орендується складає 626,00 кв.м, з яких а) Будівля павільйон (525,9) кв.м, прибудова (8,2) кв.м, б) Адміністративно-побутова будівля (49,5) кв.м, в) насосна (7,7) кв.м, побутова будівля (34,8) кв.м, ринкова вартість якого на момент укладання договору оренди згідно експертної оцінки склала 128 182,80 кв.м шляхом передачі права власності на вказаний об`єкт на ОСОБА_2 . Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справа - 1282 грн.82 коп.- повернення судового збору, 120 гривень - повернення витрат на інформаційно-технічне забезпечення пор справі.(а.с.64 Т.1)

26 травня 2010 року ухвалою Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області було визнано Мирову угоду, укладену 10 травня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 . По даній цивільній справі в інтересах ОСОБА_1 дія ОСОБА_3 на підставі довіреності. (а.с.66 Т.1)

23.09.2010 року ОСОБА_1 звернувся дло суду із заявою на ознайомлення із матерілами цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди та стягнення боргу. (а.с.107 Т.1)

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.11.2019 року рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 квітня 2010 року було залишено без змін.(а.с.121-123 Т.1)

Ухвалою Вищого спеціаліцзованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.03.2012 року рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 квітня 2010 року було скасовано та передано справу на новий судовий розгляд (а.с.150-151 Т.1)

02.12.2011 року ОСОБА_2 продав об`єкт нерухомості ОСОБА_9 , який станом на 30.07.2012 року є власником майна який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . (а.са.31-32 Т.2)

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпрлодзержинська Дніпропетровської області від 30.07.2012 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в особі ОСОБА_3 про дострокове розірвання договору оренди об`єкта нерухомості та відшкодування збитків та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору оренди неукладеним, було розірвано Договір оренди комплексу будівель від 05 січня 2010 року, укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , що діяв на підставі Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи -підприємця Серія ВО1 № 260577 від 14.07.2005 року ("Орендодавець" ) в особі ОСОБА_3 , що діяв на підставі довіреності з однієї сторони та ОСОБА_2 з іншої сторони ("Орендар"), стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 128 9998 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування збитків за Договором оренди, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 було відмовлено. (а.с.49-51 Т.2)

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.12.2012 року рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30.07.2012 року було скасовано, відмовлено ОСОБА_2 в його позовних вимогах до ОСОБА_1 про дострокове розірвання договору оренди об`єкта нерухомості та відшкодування збитків, в іншій частині залишено без змін. (а.с.114, 120-123Т.2)

Підстави для скасування рішення: Відмовляючи у задоволенні позову в частині звернення стягнення на об`єкт нерухомості, суд посилався на те, що на момент постановлення даного рішення, а саме з 02.12.2011 року власником об`єкту нерухомості є ОСОБА_9 , який придбав його у ОСОБА_2 . З зазначених вище підстав суд першої інстанції дійшов висновку, що зустрічний позов задоволенню не підлягає. Однак з такими висновками суду в частині задоволення позовних вимог погодитися не можна з наступних підстав. В позовних вимогах ОСОБА_2 ставив питання про стягнення з відповідача збитків у розмірі 128 998,00 грн., а у разі відсутності коштів у останнього звернути стягнення на комплекс будівель, що орендується. Як вбачається з матеріалів справи рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 02.04.2010 року позов ОСОБА_2 було задоволено у повному обсязі, а 26.05.2010 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська затверджено мирову угоду, згідно до якої за ОСОБА_2 визнано право власності на вищевказаний об`єкт нерухомості. Дана ухвала ніким не оскаржена та набрала чинності, на підставі даної ухвали за ОСОБА_2 . Дніпродзержинським БТІ було зареєстровано право власності на спірний об`єкт. 02.12.2011 року ОСОБА_2 продав об`єкт оренди ОСОБА_9 , який і на теперішній час є його власником. Таким чином, ухвалою суду від 26.05.2010 року фактично звернено стягнення на об`єкт оренди, а позивач задовольнив свої вимоги щодо відшкодування збитків шляхом реалізації спірного об`єкту та отримання коштів від реалізації. З огляду на викладене рішенням суду від 30.07.2012 року безпідставно стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача подвійну суму у відшкодування шкоди. Не можна погодитися з рішенням суду і в частині задоволення позовних вимог щодо розірвання договору оренди комплексу будівель, оскільки спірний договір оренди було укладено 05.01.2010 року строком на 30 місяців, тобто на момент постановления рішення по справі термін дії договору сплинув.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги в цій частині є суттєвими, а рішення суду постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим воно підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог з постановлениям нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині. Водночас колегія суддів відхиляє доводи апелянта стосовно того, що суд безпідставно відмовив в задоволенні зустрічного позову про визнання договору оренди неукладеним, оскільки він не був нотаріально посвідчений, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди укладається у письмовій формі; договір найму будівлі або іншої капітальної споруди строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню(частина друга ст. 793 в редакції Закону №501-У від 20.12.2006 року. Відповідно до ст. 794 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди, укладений на строк не менше, ніш на три роки, підлягає державній реєстрації (частина перша ст. 794 в редакції Закону №501-У від 20.12.2006 року). З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що при укладенні спірного Договору оренди зазначеного об`єкту нерухомості було дотримано усіх вимог чинного на той час законодавства, яке передбачало, що Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації лише у разі, якщо він укладався на строк не менший ніж три роки (4.2 ст.793 та ч.І ст.794 ЦК України в редакції Закону України №501-У (501-16) від 20.12.2006 року). Відповідно ж до п.4.1. спірного Договору оренди, строк оренди складає тридцять місяців з дати прийняття об`єкта, що орендується, за актом прийому-передачі. Тридцять місяців відповідають двом рокам та шести місяцям, що є строком меншим, ніж три роки, у зв`язку із чим нотаріальному посвідченню та державній реєстрації цей Договір не підлягав. (а.с.120-123 Т.2)

Постановою Верховного суду від 17 травня 2022 року, касаційну скаргу ОСОБА_6 задоволено. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року і залишено в силі рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року. Мотиви, з яких виходив Верховний суд наступні: Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 червня 2014 року у справі № 6-52цс14, за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірне приміщення у ОСОБА_2 виникло на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 26 травня 2010 року про затвердження мирової угоди. За змістом частин другої, третьої статті 208 ЦПК України ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження». У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень. Статтею 258 ЦПК України передбачено види судових рішень, до яких відноситься, зокрема ухвала (пункт 1 частини першої цієї статті). Отже, ухвала про затвердження мирової угоди це вид остаточного судового рішення, яке підлягає оскарженню, та яке є обов`язковим і підлягає виконанню на усій території України у разі набрання ним законної сили (стаття 18 ЦПК України). Матеріали справи не містять доказів скасування зазначеної ухвали суду від 26 травня 2010 року про затвердження мирової угоди, навпаки є дані, що це судове рішення набрало законної сили і виконано шляхом реєстрації за ОСОБА_2 права власності на спірне приміщення 10 червня 2010 року, номер запису . Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що право власності на спірне майно у ОСОБА_2 виникло не на підставі скасованого судом касаційної інстанції рішення суду від 02 квітня 2010 року, а на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 26 травня 2010 року, якою затверджено укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мирову угоду, за змістом якої ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_2 належне йому приміщення, що знаходиться на АДРЕСА_1 . Отже, суд апеляційної інстанції помилково вважав, що судове рішення, на підставі якого ОСОБА_2 набув право власності на спірне приміщення, скасовано, а тому дійшов помилкового висновку про відсутність волі ОСОБА_1 на розпорядження спірним майном. При цьому ОСОБА_1 скористався своїм правом на апеляційне оскарження рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 02 квітня 2010 року у справі № 2-1060/10, однак ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 26 травня 2010 року ним оскаржено не було. Таким чином у спірних правовідносинах не підлягають врахуванню висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 11 червня 2014 року у справі № 6-52цс14, оскільки у справі, яка переглядається, судове рішення, на підставі якого спірне приміщення вибуло із власності позивача, скасовано не було. Крім того, суд апеляційної інстанції, роблячи висновок про вибуття майна поза волею позивача, не надав оцінки тому, що мирова угода, яка була затверджена ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 26 травня 2010 року, була укладена безпосередньо ОСОБА_1 . Відповідно до змісту зазначеної ухвали заяву про затвердження мирової угоди було подано спільно обома сторонами, представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 у судовому засіданні підтвердив факт укладення мирової угоди та добровільну передачу орендованого приміщення у власність ОСОБА_2 на передбачених угодою умовах. Зазначену мирову угоду підписано особисто ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Верховний Суд вважає, що суд першої інстанції хоча й обмежився лише посиланням на правомірність набуття ОСОБА_6 у власність спірного майна, без з`ясування волі власника на відчуження майна та наявності підстав для його витребування на підставі положення статті 388 ЦК України, однак в цілому дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про витребування спірного майна. Оскільки вимоги позивача про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_6 на спірне майно та реєстрацію такого права за позивачем є похідними від вимог про витребування майна, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні вказаних вимог.

Що стосується посилання заявника на обставину- прийняття вищевказаної Постанови Верховним Судом від 17.05.2022 року - як на підставу перегляду ухвали Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26.05.2010 року за нововиявленими обставинами, суд вважає необґрунтованим і не нововиявленою обставиною, яка не була відома ОСОБА_1 , та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України, рішення, постанова або ухвала, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами:

1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи;

2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом. При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову (частина четверта, п`ята статті 423 ЦПК України).

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

За змістом наведених правових норм, необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки учасників справи. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими учасникам справи, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення.

Процедура скасування остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя.

Представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Сідельникова О.Л. приймала участь при розгляді цивільної справи № 209/2946/19 особисто (за наслідками рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12.04.2021 року). В подальшому прийняте судом рішення від 12.04.2021 року було оскаржено в апеляційній та касаційній інстанціях.

Заявнику ОСОБА_1 про існування ухвали Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26.05.2010 року про затвердження мирової угоди було відомо ще в грудні 2010 року (при зверненні із Касаційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 02.04.2010 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.11.2010 року).

Однак, вказану ухвалу ОСОБА_1 не оскаржував.

Доказів того, що на час укладення Мирової угоди, затвердженої ухвалою суду від 26.05.2010 року, було відсутнє волевиявлення ОСОБА_1 на укладення мирової угоди, що мирова угода суперечила закону або порушувала права чи свободи інших осіб, що дії ОСОБА_3 суперечили інтересам особи, яку він представляє, що існувала злочинна домовленість ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які діяли з метою власної вигоди, всупереч інтересам ОСОБА_1 , суду не надано.

Таким чином, всі посилання ОСОБА_1 в заяві про перегляд ухвали Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 травня 2010 року на обставини як на нововиявлені не відносяться до таких у розумінні статті 423 ЦПК України і не є підставами для перегляду і скасування вищевказаного рішення суду. Тому, суд вважає, що зазначені обставини, на які посилається заявник як на нововиявлені, не спростовують факти, покладені в основу судового рішення, і ці обставини не можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, а по суті є переоцінкою доказів, які були оцінені судом в процесі розгляду справи. Окрім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що заява ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення є необґрунтованою, оскільки в ухваленому рішенні суду застосовування норм процесуального та матеріального права є очевидним і не викликає сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Окрім того, розглядаючи заперечення представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Гурського В.С. щодо пропуску заявником ОСОБА_1 строкі для подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, суд погоджується з думкою представника, виходячи з наступного.

Згідно до ст.424 ЦПК України Строк подання заяв про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами

1. Заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подано:

1) з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про існування обставин, що стали підставою для перегляду судового рішення;

2) з підстави, визначеної пунктом 2 частини другої статті 423 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня, коли вирок (ухвала) у кримінальному провадженні набрав законної сили;

3) з підстави, визначеної пунктом 3 частини другої статті 423 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовано судове рішення, що стало підставою для ухвалення судового рішення, яке підлягає перегляду;

4) з підстави, визначеної пунктом 1 частини третьої статті 423 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня офіційного оприлюднення відповідного рішення Конституційного Суду України;

5) з підстави, передбаченої пунктом 2 частини третьої статті 423 цього Кодексу, - особою, стосовно якої постановлено рішення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, не пізніше тридцяти днів з дня, коли така особа дізналася або могла дізнатися про набуття цим рішенням статусу остаточного;

6) з підстави, передбаченої пунктом 3 частини третьої статті 423 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня, коли вирок у кримінальному провадженні набрав законної сили.

2. З урахуванням приписів частини першої цієї статті заява про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подана:

1) з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, - не пізніше трьох років з дня набрання таким судовим рішенням законної сили;

2) з підстав, визначених пунктами 2-3 частини другої та частиною третьою статті 423 цього Кодексу, - не пізніше десяти років з дня набрання таким судовим рішенням законної сили.

3. Строки, визначені в частині другій цієї статті, не можуть бути поновлені.

Посилання представника заявника на відсутність відомостей у заявника ОСОБА_1 про існування Постанови Верховного Суду від 17.05.2022 року, на яку він посилається і як на нововиявлену підставу для перегляду ухвали суду від 26.05.2010 року, в тому числі і зазначення в обґрунтування своєвчасного подання заяви про перегляд за нововиявленими обставинами, не є обґрунтованим.

В провадженні Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, ОСОБА_10 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності.(справа № 209/2946/19)

Представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Сідельникова О.Л. приймала участь при розгляді цивільної справи № 209/2946/19 особисто (за наслідками рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12.04.2021 року). В подальшому прийняте судом рішення від 12.04.2021 року було оскаржено в апеляційній та касаційній інстанціях.

Прийняття Постанови Верховним Судом від 17.05.2022 року не є нововиявленою обставиною, а є наслідком перегляду рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12.04.2021 року та ухвали Дніпровського апеляційного суду від 01.02.2022 року в порядку касаційного оскарження.

Заявнику ОСОБА_1 про існування ухвали Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26.05.2010 року про затвердження мирової угоди було відомо ще в грудні 2010 року (при зверненні із Касаційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 02.04.2010 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.11.2010 року).

Однак, вказану ухвалу ОСОБА_1 не оскаржував.

За положеннями ч.3 ст.429 ЦПК України за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може:

1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі;

2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення;

3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.

Таким чином, враховуючи встановлені у справі обставини, суд дійшов висновку, що в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд ухвали Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26.05.2010 року по справі № 2-1060/10 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в особі ОСОБА_3 про дострокове розірвання договору оренди нерухомості та відшкодування збитків, за нововиявленими обставинами слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ч. 6 ст. 259 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд ухвали Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26.05.2010 року по справі № 2-1060/10 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в особі ОСОБА_3 про дострокове розірвання договору оренди нерухомості та відшкодування збитків, за нововиявленими обставинами - відмовити.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Повний текст ухвали буде складено протягом 5 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини ухвали.

Суддя О.О. Лобарчук