233 Справа № 233/61/23
провадження №2-о/233/10/2023
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

/Мотивована/

08 травня 2023 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі: головуючої - судді Наумик О. О., за участі секретаря судового засідання Мішіної А. А., заявника ОСОБА_1 , представника заявника адвоката Остапенка А. І., представниці заінтересованої особи Мінреінтеграції Мулюн К. В., розглянувши цивільну справу окремого провадження № 233/61/23 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: - Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради), - Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України (Мінреінтеграції), - «про встановлення факту, що має юридичне значення»,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 у поданій ним до суду в порядку окремого провадження заяві просить встановити той факт, що він громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 12 березня 2015 року по 10 травня 2015 року на тимчасово окупованій території України (м. Макіївка, Донецька область, Україна) був незаконно позбавлений свободи учасниками незаконного збройного формування т.зв. «донецької народної республіки» та протягом відповідного часу утримувався в незаконних місцях несвободи, пославшись на таке:

Станом на 2014 рік заявник - громадянин України ОСОБА_1 разом із громадянкою України ОСОБА_2 , з якою мають спільну дитину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 2003 року проживали однією родиною без реєстрації шлюбу та працювали у м. Макіївці Донецької області.

Загальновідомо та встановлено на законодавчому рівні, що 20.02.2014

розпочалася перша фаза збройної агресії російської федерації проти України, що

завершилася окупацією невід`ємної частини території України - Автономної Республіки

Крим. Друга фаза збройної агресії стартувала в квітні 2014 року, коли було оголошено про

створення у східних областях України, зокрема «донецької народної республіки» (07.04.2014), і яка переросла у збройний конфлікт між Україною та російською федерацією, що тривав до 24.02.2022. Під тимчасовою окупацією опинилися окремі районі Донецької та Луганської областей.

Указом Президента України від 14.04.2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» на території Донецької області було розпочато антитерористичну операцію, яку 30.04.2018 було переформатовано в Операцію Об`єднаних Сил.

24.02.2022 російська федерація розпочала новий етап війни проти України, здійснивши широкомасштабне вторгнення на її територію.

Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН «Агресія проти України» А/КЕ8/Е8-11/1 від 02.03.2022 було визнано, що росія здійснила агресію проти України, порушивши базові норми ООН.

Крім того, проміжним рішенням Міжнародного суду ООН від 16.03.2022 на найвищому юридичному рівні було констатовано факт вторгнення росії на територію України.

На початку серпня 2014 року заявник та його родина, задля уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини, були вимушені тимчасово виїхати з м. Макіївки.

Оскільки у заявника в Макіївці залишилося житло, він періодично відвідував м. Макіївку, перевіряючи збереження майна.

12.03.2015 під час свого чергового візиту до м. Макіївки заявник був незаконно затриманий (позбавлений свободи) учасниками незаконного збройного формування т.зв. днр (створеного, підпорядкованого, керованого та фінансованого російською федерацією) та поміщений «до підвалу» (незаконного місця несвободи), де до нього застосовували катування.

Формальною причиною для незаконного затримання слугувала підозра в співпраці з українськими добровольчими батальйонами та активна проукраїнська позиція заявника.

08.05.2015 за фактом зникнення заявника Шевченківським управлінням поліції ГУНП в м. Києві було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0005230 з попередньою правовою кваліфікацією за ч.1 ст.115 КК України (досудове розслідування у зазначеному кримінальному провадженні наразі проводиться СУ ГУНП в м. Києві).

10.05.2015 заявника звільнили з незаконного ув`язнення, і з міркувань безпеки він одразу остаточно залишив м. Макіївку.

Деякий час родина заявника вимушено проживала в м. Києві, наразі - у м. Костянтинівці. Через триваючу збройну агресію російської федерації, тимчасову окупацію та реальну загрозу особистій безпеці, родина заявника не може повернутися до Макіївки. Вони були змушені остаточно змінити побут та спосіб життя.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26.03.2021 у справі № 200/11221/20-а було визнано протиправною відмову Міністерства соціальної політики України у встановленні ОСОБА_1 статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми, та зобов`язано Мінсоцполітики повторно розглянути питання щодо встановлення ОСОБА_1 статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми, з урахуванням висновків суду. Рішення суду набрало законної сили.

В цій справі адміністративний суд фактично вважав доведеним той факт, що ОСОБА_1 дійсно перебував у незаконних місцях несвободи, створених на непідконтрольній Уряду України території, та став жертвою торгівлі людьми.

Рішенням Національної соціальної служби України від 23.10.2021 № 13 ОСОБА_1 було встановлено статус особи, яка постраждала від торгівлі людьми, що підтверджується довідкою Краматорської райдержадміністрації від 09.11.2021.

На даний час заявник вважає необхідним в судовому порядку встановити факт того, що він у період з 12 березня 2015 року по 10 травня 2015 року на тимчасово окупованій території України (м. Макіївка, Донецька обл., Україна) був незаконно позбавлений свободи учасниками незаконного збройного формування т.зв. «днр» та утримувався в незаконних місцях несвободи.

Встановлення такого юридичного факту породжуватиме для заявника юридичні наслідки, зокрема, але не виключно, виникнення права на справедливі репарації (компенсацію, реституцію, реабілітацію, сатисфакцію тощо) від держави - агресора, якою відповідно до законодавства України та актів цілого ряду міжнародних міжурядових організацій є російська федерація (мета встановлення факту), зокрема, після визнання міжнародними компетентними (зокрема, але не виключно, судовими) установами факту здійснення росією загального ефективного контролю над окремими окупованими нею районами Донецької області та утвореними там незаконними збройними формуваннями, починаючи з 20 лютого 2014 року.

В позасудовому порядку встановити зазначений факт не можливо через відсутність в Україні відповідної адміністративної процедури.

У виданій заявнику довідці внутрішньо переміщеної особи та в інших документах відсутні відомості про цю обставину.

Що стосується кримінального провадження № 0005230, яке розслідується слідчими СУ ГУ НП у м. Києві, то навіть у випадку затримання винних осіб, висунення їм обвинувачення та ухвалення судом обвинувального вироку, таким вироком буде встановлено тільки факт вчинення кримінального правопорушення та винуватість конкретної фізичної особи. Водночас, вже минуло вісім років з часу події кримінального правопорушення, а винні особі досі не встановлені, не затримані, та обвинувачення їм не висунуто, а отже, подія (факт) порушення прав людини, яка відбулася щодо заявника, документально в рамках кримінального провадження остаточним процесуальним рішенням (вироком, постановою тощо) не підтверджена.

Правові підстави для встановлення подібних фактів та їх юридичне значення для особи детально розглянуто в постановах Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 363/2981/16-ц, від 12.04.2018 у справі № 243/7029/17 та інших, тому заявник вважає зайвим окремо зупинятися на цьому питанні.

Згідно з ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В якості заінтересованої особи заявник зазначає УСЗН Костянтинівської міськради, оскільки саме на цю установу законами та постановами КМУ безпосередньо покладено обов`язки з вирішення питання обліку внутрішньо переміщених осіб та надання їм допомоги у реалізації їхніх прав та обов`язків.

Заінтересована особа Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України (Мінреінтеграції) у поданих до суду письмових поясненнях стосовно заяви ОСОБА_1 заперечило проти заявлених ним вимог з посиланням на таке:

У статті 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 1 Положення про Мінреінтеграції, затвердженого постановою КМ України від 08.06.2016 № 376, Мінреінтеграції є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Мінреінтеграції є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань тимчасово окупованої російською федерацією території України (далі - тимчасово окупована територія), а також прилеглих до неї територій, дотримання норм міжнародного гуманітарного права на всій території України, інформаційного суверенітету України (крім здійснення повноважень з управління цілісними майновими комплексами державного підприємства Мультимедійна платформа іномовлення України та Українського національного інформаційного агентства Укрінформ), у сфері захисту прав примусово переміщених (депортованих) осіб, зокрема захисту прав осіб, депортованих за національною ознакою.

Мінреінтеграції вживає заходів у межах повноважень, спрямованих на соціальний та правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, а також членів їхніх сімей, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей» від 26.01.2022 № 2010-ІХ (далі - Закон), який визначає основи соціального та правового захисту вищезазначених осіб.

Станом на сьогодні Законом передбачено заходи з реалізації права на соціальну, матеріальну, медичну, реабілітаційну, психологічну допомогу та санаторно-курортне лікування осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, після їх звільнення.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону прийняття рішень з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України здійснюється Комісією з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України (далі - Комісія).

Постановою Кабінету Міністрів України від 15.11.2022 № 1281 затверджено:

1.Положення про Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України;

2.Порядок призначення та виплати допомоги особам, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членам їх сімей;

3.Порядок створення, ведення, доступу до відомостей Єдиного реєстру осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.

Отже, враховуючи вищенаведене, наразі при Мінреінтеграції утворено Комісію з метою виконання завдань, визначених Законом України та оновлено механізм призначення, виплати та розмір допомоги, передбаченої цим Законом.

ОСОБА_1 має можливість звернутися до Комісії щодо встановлення факту позбавлення його особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України із заявою за формою, встановленою Мінреінтеграції, долучивши необхідні відомості або документи, що передбачені Положенням про Комісію. Після розгляду Комісією такої заяви буде прийняте відповідне вмотивоване рішення.

За змістом ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 №5 в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

При цьому, характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право, і метою яких є встановлення юридичного факту або стану, при цьому в порядку окремого провадження може вирішуватися спір про факт, але не спір про право.

Наведені вище норми Закону, на думку Мінреінтеграції, виключають можливість встановлення факту в окремому провадженні.

ОСОБА_1 до Комісії в порядку, визначеному саме Законом, не звертався, тому розгляд цієї заяви судом у межах цивільного судочинства фактично є перебиранням органом судової влади функцій, які покладені на спеціально уповноважений орган.

З урахуванням наведеного, вважає, що зазначена заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинна бути розглянута у позасудовому порядку уповноваженим органом, за наслідками розгляду якої у заявника може виникати право на судовий захист, що повинно реалізовуватися з урахуванням норм про судову юрисдикцію.

Аналогічний правовий висновок зроблений 02.09.2020 Верховним Судом у його постанові № 552/2742/19.

Просила суд закрити провадження у справі (а.с.78-81).

Судовою ухвалою від 27.01.2023 прийнято до розгляду заяву окремого провадження та відкрите провадження у цивільній справі (а.с.35).

Заявник ОСОБА_1 , його представник ОСОБА_3 у судовому засіданні заявлені вимоги підтримали за наведених у заяві окремого провадження підстав.

Зокрема представник заявника зауважив на такому:

Встановлення факту (* за заявою ОСОБА_4 ) породжуватиме для заявника юридичні наслідки, зокрема (але не виключно) виникнення права на справедливу компенсацію від держави-агресора, якою відповідно до законодавства України, а також актів цілого ряду міжурядових організацій є російська федерація. Це мета встановлення факту. Зокрема - після визнання міжнародними компетентними установами факту здійснення рф загального ефективного контролю над тимчасово окупованими територіями України та утвореними там незаконними збройними формуваннями, починаючи з 20.02.2014.

В позасудовому порядку встановити факт незаконного позбавлення свободи учасниками незаконних збройних формувань та утримання в незаконних місцях несвободи неможливо, оскільки в України відсутня відповідна адміністративна процедура.

При цьому зазначає на неможливе ототожнювати факт, який заявник просить встановити, з наданням статусу особі, яка була позбавлена свободи внаслідок збройної агресії проти України, оскільки визнання такого статусу дійсно відбувається із застосуванням адміністративної процедури шляхом розгляду відповідного питання міжвідомчою комісією, яка утворена при Мінреінтеграції. Але заявник не просить надати йому відповідний статус, а просить встановити факт - не позбавлення свободи внаслідок збройної агресії російської федерації, а позбавлення свободи учасниками незаконних збройних формувань т.з. «ДНР» та перебування в незаконних місцях несвободи у період часу, зазначений у його заяві.

Можливість встановлення подібних фактів, пов`язаних зі збройним конфліктом, відповідає правовій позиції ВС, яка неодноразово викладалася в постановах ВС, зокрема в тих, на які заявник посилався у заяві окремого провадження.

Також просив врахувати, що ту постанову Верховного Суду від 2020 р. (*від 02.09.2020 у цивільній справі №552/2742/19), на яку посилається Мінреінтеграції у своїх письмових поясненнях, вважає не релевантною обставинам даної справи та такою, що не підлягає застосуванню, оскільки, по-перше, в цій Постанові немає ніякої правової позиції застосування певної норми матеріального або процесуального права, а розглядається виключно питання щодо оцінки доказів стосовно певного військовослужбовця. По-друге, дійсно раніше були інші подібні постанови ВС, але 05.12.2022 об`єднана палата Касаційного цивільного суду №490/6057/19-ц відступила від попередньої правової позиції і визнала за заявниками право, можливість звертатися до суду з подібними заявами, пов`язаними із збройним конфліктом, встановлювати наслідково-причинний зв`язок між вчиненими щодо заявників злочинами та збройним конфліктом, пояснюючи свою позицію необхідністю встановлення статусу жертви міжнародного збройного конфлікту за заявниками.

Це - щодо правових підстав.

Щодо фактичних обставин послався на обставини, викладені у заяві окремого провадження, додавши, що формальною причиною затримання заявника була підозра у співпраці з українськими добровольчими формуваннями, зі ЗСУ, з приводу чого проводилася так звана перевірка.

10.05.2015 заявник був звільнений із незаконного місця несвободи, чому передували неформальні перемовини. Після того, як заявник був звільнений, за допомогою небайдужих людей співробітників СБУ виїхав на підконтрольну Україні територію, окуповану територію більше не відвідував.

Щодо наданих заявником доказів на підтвердження заявлених вимог, зокрема зауважив на листі Об`єднаного центру з координації пошуку, звільнення незаконно позбавлених волі осіб у районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях Служби безпеки України від 19.08.2021, яким підтверджується, що ОСОБА_4 значиться як такий, що 11.03.2015 зник на тимчасово окупованій території та в подальшому був знайдений.

Але про те, що він був позбавлений свободи саме учасниками незаконних збройних формувань, тобто причини, обставини такого зникнення у цьому листі не зазначені, як не зазначені вони і в інших листах, що надавалися СБУ.

Оскільки розслідування у кримінальному провадженні не завершено, то будь-якого кінцевого процесуального рішення не прийнято, так само в рамках кримінального провадження немає документу, вироку суду, наприклад, про те, що ОСОБА_4 був незаконно позбавлений свободи саме учасниками незаконних збройних формувань т.з. «днр», а не став жертвою якогось побутового злочину.

Серед іншого послався на Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26.03.2021 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України про скасування рішення Мінсоцполітики про відмову у встановленні йому статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми, та зобов`язання встановити такий статус.

За цим Рішенням суд визнав за ОСОБА_4 право на набуття статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми, оскільки, перебуваючи у незаконних місцях несвободи, ОСОБА_4 залучався до примусової праці. Досліджуючи обставини справи та правові підстави позову, суд фактично встановив, що ОСОБА_4 дійсно перебував у незаконному ув`язненні, де, зокрема залучався до примусової праці. Згодом Мінсоцполітики судове рішення, яке набрало законної сили, виконало і надало ОСОБА_4 відповідний статус.

Щодо звернення ОСОБА_4 до Мінреінтеграції зауважив зокрема на такому:

Процедура, на яку Мінреінтеграції посилається у своїх письмових поясненнях, існує певний час, регулювалася різними нормативно-правовими актами.

З 15.11.2022 діє Закон «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей» №2010.

До набрання чинності цим Законом діяла постанова КМ України № 1122 від 2019 р., до цього інша постанова КМ України, які схоже регулювали відповідні питання, так само працювала міжвідомча комісія, що надавала особі, яка була незаконно позбавлена свободи внаслідок збройної агресії проти України, відповідний статус.

Алтухов звертався до Мінреінтеграції кілька разів, і йому відмовляли з різних причин, зокрема через те, що його немає у сформованих СБУ списках звільнених з полону, причина останньої відмови взагалі незрозуміла, оскільки більшість членів Комісії проголосувала проти. Витяг з протоколу засідання цієї Комісії в частині, яка стосується заявника, не була надана ані йому, ані Уповноваженому з прав людини, до якого ОСОБА_4 звернувся з приводу сприяння йому у цьому питанні. Але неформально йому пояснили, що відмова пов`язана з недостатністю доказів на підтвердження того факту, що він був позбавлений свободи саме внаслідок його громадської діяльності, що це пов`язано якось з громадською діяльністю на користь підтримки незалежності, територіальної цілісності України і т.д.

Новим Законом, на який посилається Мінреінтеграції, надається такий статус двом категоріям осіб: публічним діячам та цивільним особам умовно заручникам. Таким чином цей статус Комісія надає далеко не всім особам, незаконно позбавленим свободи на тимчасово окупованій території. Тому, акцентував увагу, що під час розгляду дійсної заяви ОСОБА_4 необхідно розрізняти статус за Законом № 2010, який надається відповідною Комісією, і власне той факт, про встановлення якого просить заявник в рамках розгляду дійсної заяви. Якщо зараз заявник звернеться до Мінреінтеграції із заявою про встановлення факту його незаконного позбавлення учасниками незаконного збройного формування т.з. «днр», Комісія не зможе встановити відповідний факт, тому що вона встановлює інші факти - позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії рф і стосовно певних категорій осіб.

Заявник для себе не виключає, що після того, як йому вдасться встановити певний факт у судовому порядку, він у подальшому може звернутися до Комісії при Мінреінтеграції із заявою про надання йому правового статусу особи, позбавленої свободи внаслідок збройної агресії рф. Але у цьому разі рішення суду не буде безумовною підставою для задоволення такої заяви. Комісія, як це випливає з норм Закону, буде оцінювати таке рішення суду у сукупності з іншими доказами та документами.

Тому існування адміністративної процедури, на яку посилається Мінреінтеграції, само по собі не виключає можливості встановлення судом факту, про який просить заявник.

Ключовим, вважає, є те, що встановлення цього факту не завдасть якоїсь шкоди або негативних наслідків як державі, так і Мінреінтеграції, зокрема Комісії при Мінреінтеграції, тобто нікому гірше від того, що заявник в такий спосіб встановить юридичний факт у судовому порядку не буде, і згодом зможе звертатися до міжнародних судів, зокрема до Міжнародного кримінального суду, офіс прокурору якого з 02.03.2022 розпочав кримінальне розслідування по Україні, зараз приймаються заяви від потерпілих, є можливість через сайт Міжнародного кримінального суду подати заяву про визнання потерпілим внаслідок збройної агресії проти України, але всі свої вимоги потрібно підтверджувати документально, і рішення суду в такому разі стосовно заявника стало б документом, який надав би йому можливість додатково обґрунтувати свої вимоги до держави-агресора.

Зауважив, що заявник не просить суд встановити факт внаслідок збройної агресії рф проти України і тим самим підмінити функцію Комісії, а просить встановити зовсім інший факт - незаконного позбавлення свободи учасниками незаконного збройного формування «днр» протягом певного періоду часу, і жодним чином не пов`язує встановлення цього факту с роботою Комісії і з наданням заявнику відповідного статусу. У заяві взагалі немає жодного слова про цей Закон, цей статус і цю Комісію, і що заявник надалі буде використовувати це рішення в тому числі у взаємовідносинах із Комісією. Заявнику потрібно отримати документ, який буде підтверджувати, що він дійсно був незаконно позбавлений свободи незаконними збройними формуваннями «днр» та утримувався у полоні, щоб надалі міг реалізувати свої права як потерпілого вже зокрема на міжнародному рівні у Міжнародному кримінальному суді, під час взаємовідносин з міжнародними гуманітарними організаціями. Мова не йде про встановлення заявнику цього статусу (*як за Законом №2010).

Заінтересована особа УСЗН Костянтинівської міськради, належним чином повідомлена про розгляд справи, явку представника у судове засідання не забезпечила, надавши суду заяву про розгляд справи у відсутність представника з посиланням на підтримання заяви Мінреінтеграції від 20.03.2023 № 22/11.2-2733-23 щодо закриття провадження у справі (а.с.163).

Представниця заінтересованої особи Мінреінтеграції Мулюн К. В. у судовому засіданні висловила таку позицію щодо заявлених позовних вимог:

Дійсно Комісія встановлює факти позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України і на підставі цього здійснюються виплати тим особам, які були позбавлені особистої свободи, але коло таких осіб обмежено політичними діячами, яки займалися партизанською, диверсійною діяльністю, військовополоненими і заручниками, від яких вимагали певних дій, тобто Комісія діяла і діє щодо встановлення факту перебування в якості заручника, чи в якості особи військовополоненого, чи в якості особи, яка через свою громадянську позицію, яку висловлювала відкрито, потрапила за грати, де піддавалася тортурам і т.д.

Оскільки Мінреінтеграції залучено до розгляду справи в якості заінтересованої особи, то заперечує проти встановлення факту судом, оскільки такий факт встановлюється Комісією при Мінреінтеграції відповідно до Закону № 2010.

Наполягає, що встановлення факту позбавлення особистої свободи встановлюється Комісією.

Не підтримала клопотання про закриття провадження у справі, просила суд відмовити у задоволенні заявлених вимог.

Щодо заявлених Алтуховим вимог:

- у судовому засіданні 25.04.2023 поклалася на розсуд суду («Мінреінтеграції не є ворогом нашим громадянам»), проте вважає, що з правової точки зору встановлювати такий факт у судовому порядку неможливо, оскільки передбачений інший спосіб такого встановлення через Комісію;

- у судовому засіданні 08.05.2023 просила у задоволенні заявлених ОСОБА_1 вимог відмовити.

Заслухавши доводи заявника, його представника, представниці заінтересованої особи Мінреінтеграції, з`ясувавши позицію заінтересованої особи - УСЗН Костянтинівської міськради, суд приходить до такого:

Згідно зі статтею 293 ЦПК окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч.1). Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п.5 ч.2).

За положеннями ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 № 5, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Судом встановлені такі фактичні обставини:

Заявником у справі є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець міста Макіївка Донецької області (паспорт серії НОМЕР_1 на а.с.6-7).

За паспортом зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 з 22.08.1989 є адреса: АДРЕСА_1 (а.с.7).

Згідно з дублікатом довідки від 08.12.2016 № 1425-62689 «про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи» фактичне місце проживання ОСОБА_1 - за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.9).

Листом Об`єднаного центру з координації пошуку, звільнення незаконно позбавлених волі осіб у районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях Служби безпеки України від 19.08.2021 № 33/8-А-436/138 на звернення ОСОБА_5 від 19.07.2021 щодо включення до переліку звільнених осіб повідомлено, що за наявною в Об`єднаному центрі інформацією громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , значиться як такий, що 11.03.2015 зник на тимчасово окупованій внаслідок збройної агресії російської федерації території Донецької області та в подальшому був знайдений (а.с.16).

08.05.2015 в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстроване кримінальне провадження за №0005230 за правовою кваліфікацією кримінального правопорушення ч.2 ст.146 КК України з коротким викладенням таких обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення: 11.03.2015 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 після виходу з власної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , зник безвісті, та його місце знаходження не відоме (копія Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань на а.с.17).

Постановою першого заступника прокурора міста Київ Кононенко П. «про доручення здійснення досудового розслідування слідчому підрозділу вищого рівня» від 08.04.2019 здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0005230 доручено слідчому управлінню ГУНП у м. Києві (копія на а.с.22).

З листа Київської міської прокуратури №09/3-2701-19 від 06.08.2021 убачається, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває (копія на а.с.23).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26.03.2021 в адміністративній справі №200/11221/20-а позов ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України, третя особа - Управління сім`ї, молоді та масових заходів національно-патріотичного виховання Донецької обласної державної адміністрації, - «про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії» задоволений частково: визнано протиправною відмову Міністерства соціальної політики України у встановлені статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми, викладену в листі від 06 травня 2019 року №8817/0/2-19/47; зобов`язано Міністерство соціальної політики України повторно розглянути питання щодо встановлення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми, з урахуванням висновків суду (а.с.24-29).

За цими висновками суду, викладеними у мотивувальній частині Рішення «матеріали справи містять достатні докази того, що позивач має підстави для встановлення йому статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми, оскільки під час перебування його в полоні відбувалися факти трудової експлуатації (розбирання завалів, прибирання території, розмінування снарядів), що в подальшому є підставою для визнання таких дій злочином у відповідності до Кримінального кодексу України, як це прямо передбачено ст.1 Закону України «Про протидію торгівлі людьми».

Згідно з Довідкою «про встановлення статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми», виданою 09.11.2021, ОСОБА_1 встановлено статус особи, яка постраждала від торгівлі людьми (рішення Нацслужби від 23.10.2021, №13), з наданням йому прав, передбачених статтею 16 Закону України «Про протидію торгівлі людьми» (копія на а.с.30).

Щодо факту, про встановлення якого просить заявник, та його можливих юридичних наслідків:

Юридичним фактам як обставинам, діям чи подіям об`єктивної реальності і за посередництвом яких породжуються юридичні наслідки - виникають, змінюються і припиняються цивільні права, обов`язки або правовідносини в цілому, притаманна зокрема така ознака як нормативність. Тобто правового значення набувають не усі дії або події, а тільки ті, з якими пов`язуються певні правові наслідки, тільки ті життєві обставини, котрі передбачені нормами права. Тож, без правової норми не може бути юридичного факту, без останнього не можуть наставати правові наслідки. Жодний юридичний наслідок не випливає безпосередньо із правової норми, завжди необхідною умовою є юридичний факт - конкретна життєва обставина, встановлена правовою нормою. Факти стають юридичними не із-за певних внутрішніх властивостей, а в результаті визнання їх такими державою, законом. Юридичними фактами є лише ті обставини, котрі прямо, або опосередковано зачіпають інтереси індивіда, суспільства, держави. Тобто, юридичні факти - це такі обставини, які несуть в собі інформацію про стан суспільних відносин, котрі входять у предмет правового регулювання, мають конкретний характер, виражаються в конкретних діях або подіях, тягнуть конкретні, а не абстраговані наслідки. Головною ознакою юридичних фактів є те, що правові моделі реальної дійсності знаходять своє відображення в нормах права, тобто мають юридичне віддзеркалення і саме ця ознака дозволяє припускати чи є конкретна життєва обставина юридичним фактом.

Юридичними фактами вважаються лише ті соціальні факти (конкретні життєві обставини), які:

передбачені нормами права;

визначають конкретний зміст прав і обов`язків фізичних і юридичних осіб;

поширюють, звужують або припиняють дію норми права на конкретну ситуацію;

породжують правові відносини, внаслідок чого може відбуватися їх трансформація (зміна або припинення).

Для визнання соціального факту (конкретної життєвої обставини) фактом юридичним має відбутися визначена законом процедура встановлення і фіксації. Таку процедуру можна розглядати як феномен, що одночасно віддзеркалює і процес окремого провадження, і важливу правову гарантію, з якої починається захист прав і законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Процедура встановлення і фіксації, сам акт фіксації факту, що має юридичне значення, відіграють відправну роль у правовідносинах і взаємодії між собою різних галузей права цивільного, кримінального, адміністративного, трудового, медичного, податкового, права соціального захисту, норми яких мають конституційне підґрунтя.

У лютому-березні 2014 року почалося російське збройне вторгнення в Криму з подальшою тимчасовою окупацією півострова росією 20 лютого 2014 р.

З квітня 2014 р. зі створення під прикриттям «народних» виступів спецслужбами рф терористичних так званих донецької і луганської «народних республік» розпочалася війна на сході України (на Донбасі).

Так, 07.04.2014 у Донецьку було проголошено «донецьку республіку», на окупованій нею території окремих районів Донецької області України російською федерацією встановлений окупаційний маріонетковий режим «донецька народна республіка» або «днр».

Із 18 січня 2018 року вживання терміну «днр» в Україні є неправомірним. Згідно з Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» правильно називати окупаційна адміністрація рф в окупованій Донецькій області. «Донецькою народною республікою» також називають терористичне угруповання, що діє на окупованих територіях Донецької області. Ця організація декларувала намір збройним шляхом встановити свій контроль над Донецькою областю України з претендуванням на визнання підконтрольної їй території окремою державою.

13.04.2014 було прийнято рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», уведене в дію Указом Президента України від 14.04.2014 № 405/2014, про початок антитерористичної операції (комплекс військових та спеціальних організаційно-правових заходів українських силових структур, спрямований на протидію діяльності незаконних російських та проросійських збройних формувань у війні на сході України) на сході країни у Донецькій і Луганській областях.

Зоною проведення антитерористичної операції (з 14 квітня 2014 року) було охоплено окремі території Донецької і Луганської областей.

Відповідно до розпоряджень Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 № 1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» та від 02.12.2015 № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» місто Макіївка Донецької області входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася АТО, яка тривала до 30.04.2018.

27.01.2015 постановою Верховної Ради № 129-VIII «Про Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором» Україна офіційно визнала росію державою-агресором.

17.03.2015 постановою Верховної Ради України № 254-VIII окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей також визнані тимчасово окупованими територіями.

Правовий режим тимчасового окупованої території визначає Закон України від 15.04.2014 № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» з уточненнями закону про суверенітет України над Донбасом Законом України від 18.01.2018 № 2268-19 «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях».

Указом Президента України від 07.02.2019 № 32/2019 були затверджені межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, до якого увійшло і місто Макіївка.

18.07.2022 Верховна Рада України ухвалила Закон № 2417-IX, яким внесені зміни до Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" щодо приведення окремих його положень у відповідність до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", і яким передбачено застосування загального формулювання «тимчасово окупована російською федерацією територія України» замість чинних «тимчасово окупована територія Автономній Республіці Крим та міста Севастополь» і «тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях».

30.04.2018 Антитерористична операція (АТО) була переформатована в операцію Об`єднаних сил з введенням воєнного або надзвичайного стану, проведення якої передбачалося Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях».

Відповідно до частини 5 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII, яким визначений статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії російської федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, - російська федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

26.01.2022 Верховною Радою України був прийнятий Закон України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України та членів їхніх сімей» № 2010-IX (який набрав чинності 19.11.2022), який визначає основи соціального і правового захисту осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, а також членів їхніх сімей, встановлює підстави для встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України і яким передбачено надання певних допомог, пільг і гарантій для таких осіб, і яким встановлена певна процедура встановлення факту позбавлення особи особистої свободи, здійснення прийняття рішень з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, покладена на Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15.11.2022 № 1281 «Деякі питання виконання Закону України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей» затверджене, зокрема «Положення про Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України», яка утворюється при Мінреінтеграції з метою виконання завдань, визначених Законом України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей», завданнями якої визначені в тому числі розгляд заяв та матеріалів (довідки, інформація, інші документи) щодо встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, прийняття рішень про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України чи про непідтвердження факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.

Тобто внутрішнє законодавство пов`язує тимчасову окупацію міста Макіївки Донецької області, зокрема у період з 12 березня 2015 року по 10 травня 2015 року зі збройною агресією рф проти України.

Окремого від збройної агресії рф визначення дій незаконних збройних формувань, зокрема т.зв. «донецької народної республіки» діюче законодавство не містить.

Єдиний правовий позасудовий інструмент встановлення факту позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України та членів їхніх сімей запроваджений Законом України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України та членів їхніх сімей» № 2010-IX.

Проте, заявник, на чому у судовому засіданні окремо неодноразово зауважував представник заявника, не пов`язує факт, про встановлення якого просить суд, з наданням йому статусу особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, згідно із Законом № 2010-IX, та за передбаченою цим Законом процедурою, та не має на меті отримання передбачених цим Законом певних допомог, пільг і гарантій.

24.02.2022 російська федерація розпочала новий етап війни проти України, здійснивши широкомасштабне вторгнення на територію України, що було засуджено на найвищому юридичному рівні, зокрема резолюцією Генеральної Асамблеї ООН Агресія проти України від 02.03.2022, проміжним рішенням Міжнародного суду у Гаазі (ICJ), відомого як суд ООН, від 16.03.2022.

02.03.2022 набуло юрисдикції повне розслідування Міжнародного кримінального суду в Україні або ситуації в Україні це розслідування, яке триває Міжнародним кримінальним судом (МКС) щодо воєнних злочинів і злочинів проти людства, які могли статися з 21 листопада 2013 року під час Революції гідності і на "відкритій основі" під час російсько-української війни, включаючи анексію Криму російською федерацією у 2014 році, війну на Донбасі та вторгнення Росії в Україну 2022 року.

18.05.2022 № 346/2022 Президент України ОСОБА_6 підписав указ про створення робочої групи, яка займатиметься розробкою і впровадженням міжнародно-правових механізмів компенсації шкоди, заподіяної збройною агресією росії.

Комісія з міжнародних позовів, що виникають в результаті масштабної збройної агресії росії проти України, наразі не створена.

Заявляючи вимогу встановлення факту незаконного позбавлення свободи учасниками незаконного збройного формування т.зв. «донецької народної республіки» та утримання протягом відповідного часу в незаконних місцях несвободи, ОСОБА_1 зазначає, що від встановлення цього факту залежить виникнення права на справедливі репарації (у міжнародному праві одна з форм матеріальної відповідальності суб`єкта міжнародного права за шкоду, заподіяну внаслідок скоєного ним правопорушення іншому суб`єкту міжнародного права. Полягає у наданні державі, яка постраждала від військової агресії, відшкодування матеріальної шкоди грошима, натурою або послугами) від держави - агресора, якою є російська федерація, зокрема, після визнання міжнародними компетентними (зокрема, але не виключно, судовими) установами факту здійснення росією загального ефективного контролю над окремими окупованими нею районами Донецької області та утвореними там незаконними збройними формуваннями, починаючи з 20 лютого 2014 року».

Таким чином, заявлена ОСОБА_4 мета встановлення юридичного факту, не відповідає стану суспільних відносин, котрі входять у предмет правового регулювання, не має конкретний характер, виражається в абстрагованих, а не конкретних наслідках.

Щодо висновків, сформульованих у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 363/2981/16-ц та постанові Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 243/7029/17:

За заявами окремого провадження у цих справах заявники просили про встановлення факту вимушеного переселення у 2014 році з окупованої території Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Обґрунтовуючи рішення за вище згадуваними постановами, Верховний Суд посилався на те, що встановлення факту щодо вимушеного переселення заявників з окупованої території, що відбулося унаслідок збройної агресії російської федерації та окупації російською федерацією частини території Луганської/Донецької областей, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією російської федерації.

Заявники у цих справах, метою звернення до суду із встановленням зазначених фактів зазначали визначенням статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, що зумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією.

Щодо постанови Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 у справі адміністративного судочинства №490/6057/19-ц:

У цій справі заявниця просила встановити юридичний факт загибелі чоловіка під час захисту Батьківщини у лютому 2015 року на території Донецької та Луганської областей України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, маючи на меті визначення статусу її чоловіка як жертви міжнародного збройного конфлікту, тобто як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року.

Тобто у судових рішеннях, на які посилається заявник, йдеться про встановлення причинно-наслідкового зв`язку між певним фактом і збройною агресією російської федерації, що дозволить надати заявникам відповідного правового статусу.

Мета ж Алтухова спрямована на встановлення судовим рішенням певних обставин задля подальшого можливого використання цього судового рішення у правовідносинах з невизначеним колом суб`єктів міжнародного права (але не виключно, оскільки допускає зокрема повторне звернення до Мінреінтеграції із заявою за Законом № 2010-IX) у майбутньому.

Таким чином висновки за наведеними постановами є нерелевантними до правовідносин за заявою ОСОБА_4 .

Доводи представника заявника стосовно того, що «встановлення цього факту не завдасть якоїсь шкоди або негативних наслідків як державі, так і Мінреінтеграції» є помилковими, оскільки, як зазначив Верховний Суд України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юриди чне значення», «важливою ознакою юридичного факту є не тільки конкретна мета встановлення факту, а його зв`язок із певним суб`єктивним матеріальним правом.

Визначення предмета доказування у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення, залежить від точного тлумачення їх законодавчого формулювання. Визначаючи предмет доказування у цій категорії справ, необхідно враховувати норми матеріального права, які регулюють правовідносини.

У разі звернення до суду із заявою про встановлення факту, що не має юридичного значення, слід відмовляти у відкритті провадження у справі відповідно до або ж у разі його помилкового відкриття - закривати провадження у справі».

З урахуванням наведеного, у відсутність конкретної мети встановлення факту, яка надасть цьому факту ознаки юридичного, заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку судочинства.

Невизначення заявником конкретної мети факту, про встановлення якого він просить, та незазначення зв`язку цього факту з певним суб`єктивним матеріальним правом та конкретними юридичними наслідками встановлення цього факту, не дає суду змоги визначати правову природу відносин, що виникли між учасниками справи, та питання юрисдикційності справи.

За приписами п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Тож провадження у справі окремого провадження за заявою ОСОБА_1 «про встановлення факту, що має юридичне значення», підлягає закриттю.

Керуючись п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Провадження у цивільній справі окремого провадження за заявою

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ),

заінтересована особа Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради (85113, Донецька область, м. Костянтинівка, вул. Громова,14; ),

Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України (Мінреінтеграції) (03186, м. Київ, б.Чоколівський, 13; ), -

«про встановлення факту, що має юридичне значення» закрити.

Ухвала у повному обсязі складена 15.05.2023.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя