Провадження № 2/521/74/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2023 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого судді - Леонова О.С.

за участю секретаря судового засідання Трояненко А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору неукладеним, -

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

ОСОБА_1 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання договору неукладеним та просить суд визнати неукладеним договір підряду № 43 на надання послуг по виготовленню проектно-технічної документації від 05.12.2012 року оформлений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що у 2019 році, позивачу стало відомо про існування договору № 43 на надання послуг по виготовленню проектно-технічної документації від 05.12.2012 року (надалі Договір) оформлений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у якому вказано, що ОСОБА_2 є "Замовником", а ОСОБА_1 є "Виконавцем". Відповідно до предмету Договору Замовник доручав, а Виконавець приймав на себе зобов`язувався прийняти на себе виконання наступних робіт та послуг відповідно до розділ 1 "Предмет Договору" п. 1.1.

Організація робіт по виготовленню технічного паспорту нерухомого майна - будинку відпочинку АДРЕСА_1 : Організація робіт по замовленню технічної документації для укладення договору суборенди земельної ділянки для експлуатації та обслуговування (у тому числі геодезичних робіт). Організацію робіт по виготовленню звіту про проведенням технічного обстеження будівельних конструкцій і інженерних мереж об`єкта нерухомості відповідно до положеннями наказу № 91 Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України "Про затвердження Порядку прийняти в експлуатацію індивідуальних (присадібних) жилих будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадібних) будівель споруд, прибудов до них, загальних будівель І та II категорії складності, які побудовані без відповідних дозвільних документів на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження будівельних конструкцій інженерних мереж". Заповнення та подача акту готовності прийняття в експлуатацію до інспекції Державно архітектурного контролю. Отримання свідоцтва на право власності на вказаний у Договорі об`єкт нерухомості.

Наведений договір, ОСОБА_1 не укладала, не приймала на себе обов`язку на виконання наведеного переліку послуг не приймала, вказаний договір не містить її особистого підпису, що підтверджується відповідним висновком.

Відповідно розділу 4 "Ціна робіт та порядок розрахунків", п. 4.1. - вартість робіт за вказаним договором становить 92,00 гривні з 1 м. кв. - у відповідності від показників загальної площі об`єкту нерухомості вказаної у п. 1.1.1 Договору. Будь яких грошових коштів від ОСОБА_2 за наведеним Договором позивач не отримувала.

Про існування договору позивачу стало відому у 2019 році, у ході проведення виконавчих дій Другим Приморським ВДВС м Одеса ГТУЮ в Одеській області, ВП № 52794673, Стягувач у виконавчому проваджені ОСОБА_2 . Виконавче провадження відкрито на підставі виконавчого листа виданого Суворовським районним судом м. Одеси по справі 523/3369/15-ц, щодо стягнення із фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 завдані майнові збитки в розмірі 6770,00 гривень, пені в розмірі 148 263,00 гривень.

В зазначеному рішенні суду вказується: ОСОБА_2 звернувся до суду з позовними вимогами в яких зазначив, що 05.12.2012 р. він уклав з ФОП- ОСОБА_1 договір підряду №43 про надання послуг по виготовленню проектно-технічної документації. За умовами вказаного договору він замовив у відповідача організацію робіт по виготовленню технічного паспорту на нерухоме майно - будинок відпочину АДРЕСА_1 та організацію інших робіт згідно умов договору. За замовлення послуги позивач сплатив 6770,00 гривень. ФОП- ОСОБА_1 , в свою чергу прийняла на себе зобов`язання на протязі 60 днів з дня підписання договору виконати умови укладеного договору. Проте відповідач прийняті зобов`язання не виконала, отримані грошові кошти не повернула. На думку позивача невиконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань з надання послуг йому були завдані збитки в розмірі 6770,00 гривень, які він просить стягнути з відповідача. Посилаючись на ч.5 ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів" позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 148 263,00 гривень за 730 днів прострочення виконання зобов`язання.

Однак згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань вид діяльності ФОП ОСОБА_1 . Код КВЕД 74.10 Спеціалізована діяльність із дизайну (основний), більш того станом на 21.03.2017 діяльність припинена, відповідно ОСОБА_1 не мала спеціалізації та повноважень на виготовленні технічної документації.

У ОСОБА_1 не було волевиявлення на укладення правочину, про його існування вона не знала і відповідно не підписувала (додаю висновок спеціаліста почеркознавчого дослідження за експертною спеціальністю 1.1. "Дослідження почерку і підписів")

Позивачка зазначає, що не укладення Договору не породжує будь яких парових наслідків для ОСОБА_1 щодо виконання такого договору, також звертає увагу, що роботи по складенню, виготовленню та замовленню проектно технічної документації для ОСОБА_2 проводилися ОСОБА_3 , який діяв в інтересах ОСОБА_2 на підставі довіреності видано 15.12.2012 року, посвідченої приватним нотаріусом Жосан Т.І., зареєстрованої у реєстрі за № 1160.

Крім того, позивачка стверджує, що спірний Договір виконано у повному обсязі, проте не можна вважати правочин схваленим особою, від імені якої його укладено, якщо дії, що свідчать про прийняття його до виконання, вчинено особою, яка і підписала спірну угоду без належних повноважень. Доказів вчинення органами управління позивача будь-яких дій, які б свідчили про схвалення ними спірного правочину, матеріали справи не містять.

Такий договір може бути визнано недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження у повноваженнях виконавчого органу товариства.

Закон не встановлює виключного переліку обставин, які свідчать про недобросовісність чи нерозумність дій третьої особи у відносинах з юридичною особою. Тому з огляду на загальні засади здійснення цивільних прав висновок про добросовісність поведінки третьої особи залежить від того, чи відповідало укладення договору її внутрішній волі, чи бажала третя особа реального настання правових наслідків, обумовлених договором, і чи настали такі наслідки насправді. Таким чином, підлягає оцінці не лише поведінка третьої особи до та в момент укладення оспорюваного договору, але й після його укладення. Зокрема необхідно встановити, чи виконала третя особа свої обов`язки за договором, в який спосіб у подальшому третя особа розпорядилася одержаним за оспорюваним договором майном, чи не було! залучення третьої особи до участі в укладенні договору формальною дією, спрямованою на подальше відчуження предмета договору з метою протиправного позбавлення юридичної особи права власності на майно.

Позивачка зазначила, що оригінал спірного Договору знаходиться у відповідача, у позивача наявна лише копія, яка додана до позову.

За вказаних обставин позивач змушена звернутися до суду з позовом.

Інші процесуальні дії у справі

Згідно з вимогами Положення про автоматизовану систему документообігу суду, що затверджується Радою суддів України за погодженням з Державною судовою адміністрацією України визначення судді щодо розгляду цієї справи було здійснено 16.07.2019 року відповідно до автоматизованої системи документообігу суду, справу передано судді 17.08.2019 року.

17.08.2019 року суддею Малиновського районного суду м. Одеса Леонова О.С. направлено запит до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, для уточнення зареєстрованого місця проживання відповідача.

22.08.2019 року на запит суду надано відповідь Відділом адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області з якої вбачається, що відповідач, має зареєстроване в установленому законом порядку місце проживання в Малиновському районі м. Одесі.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23.08.2019 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Судові засіданні 22.10.2019 року та 22.11.2019 року були відкладені у зв`язку з неявкою до суду позивача та її представника, які надали до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

25.11.2019 року та 14.01.2020 року судові засідання не відбулися у зв`язку з неявкою до суду відповідача та його представника Бороган В.В. , який надав до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

14.01.2020 року до суду надано письмові пояснення на позовну заяву ОСОБА_2 . Відповідач позов не визнав та просив відмовити у задоволені позову. Крім того зазначив, що ОСОБА_1 зловживає своїм правом та подання зазначеного позову спрямовано на не виконання рішення суду по справі № 523/3369/15-ц (т.1. а.с. 53-55).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14.01.2020 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Коверги Г.В. про витребування доказів.

12.02.2020 року до суду від представника позивача надійшло клопотання (вхід.№6191 від 12.02.2020 року) про призначення судової почеркознавчої експертизи, в якому також просила суд поновити строк на звернення до суду з вказаним клопотанням. В клопотанні представник позивача зазначила, що просить призначити судову почеркознавчу експертизу з метою всебічного та об`єктивного розгляду справи на вирішення експертів просила поставити наступні питання: чи здійснено підпис в договорі підряду № 43 на надання послуг по виготовленню проектно-технічної документації від 05.12.2012 року оформленим між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені ОСОБА_1 , особисто ОСОБА_1 або іншою особою. Проведення експертизи доручити Одеському НДІСЕ МЮ, м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 21.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12.02.2020 року клопотання представника позивача адвоката Коверги Г.В. про визнання причини пропуску строку та поновлення позивачу строку на подання клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору неукладеним задоволено.

Судові засідання 25.03.2020 року, 06.05.2020 року, 17.06.2020 року були відкладені у зв`язку з неявкою до суду позивача та її представника, відповідача та його представника які надали до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із ситуацією, яка спричинена короно вірусом SARS Covid-19.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 21.07.2020 року призначено судову почеркознавчу експертизу для надання висновку, проведення якої доручено експерту Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз міністерства юстиції України.

11.08.2020 року від в.о. директора Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз міністерства юстиції України ОСОБА_7 направив до суду запит (вхід. № 32863) разом з клопотанням судового експерта Л.В. Гордона про надання матеріалів, необхідних для проведення судово-почеркознавчої експертизи № 20-4778 та рахунком.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12.08.2020 року було поновлено провадження по справі.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 09.11.2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

17.12.2020 року адвокат Шкодіна Л.В., що діє в інтересах ОСОБА_1 подала клопотання (вхід. № 55138) на виконання клопотання експерта, долучивши квитанцію № 0.0..1.

11.01.2021 року ОСОБА_1 подала клопотання (вхід. № 531) на виконання клопотання експерта, долучивши книгу рецептів з зразками почерку ОСОБА_1 , дублікат договору купівлі-продажу (оригінал) від 28.12.2012 року, експериментальні зразки підписів.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 15.02.2021 року клопотання представника позивача про направлення справи до експертної установи у зв`язку з виконанням клопотання експерта у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору неукладеним було задоволено.

До суду 25.03.2021 року надійшов лист (вхід № 13334) директора ОНДІСЕ разом з клопотанням судового експерта Косигіної Н.А. про надання додаткових матеріалів разом з матеріалами цивільної справи.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26.03.2021 року було поновлено провадження по справі.

В судовому засіданні призначене на 12.04.2021 року ОСОБА_1 подала клопотання про направлення справи до експертної установи, в якому зазначила, що вважає за можливим направити справу для проведення судової почеркознавчої експертизи, проведення якої відповідно до ухвали Малиновського районного суду від 21.07.2020 року доручено експерту Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз міністерства юстиції України.

Адвокат Бороган В.В., що діє в інтересах ОСОБА_2 клопотання ОСОБА_1 про направлення справи до експертної установи категорично заперечував. Окремо звернув увагу суду, що надані ОСОБА_1 оригінали договорів на яких містяться зразки підпису позивачки можливо є підробними и та подані умисно щоб ввести суд в оману, щодо дати їх підписання.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12.04.2021 року клопотання судового експерта про надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання експертизи та про надання згоди на їх використання при проведенні дослідження було задоволено та надано в розпорядження судового експерта для проведення експертизи чіткий перелік документів, які знаходяться в матеріали цивільної справи № 521/13638/19:

До суду 03.06.2021 року надійшло повідомлення № 21-1692 від 28.05.2021 року (вхід № 25441) експерта ОНДІСЕ про неможливість надання висновку по матеріалам справи № 521/13638/19.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 01.07.2021 року було поновлено провадження по справі.

Судові засідання 05.08.2021 року, 07.12.2021 року, 11.01.2022 року були відкладені у зв`язку з неявкою до суду позивача та її представника, відповідача та його представника які надали до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

Судові засідання 04.02.2022 року, 15.04.2022 року, 09.09.2022 року, 25.01.2023 року, 09.03.2023 року були відкладені у зв`язку з неявкою до суду свідка ОСОБА_3 , який був мобілізований до лав армії та брав участь у бойових діях у складі Збройних Сил України.

27.04.2023 року до суду надано письмові пояснення свідка ОСОБА_3 вх. № 24224 та заява представника позивача адвоката Шкодіної Л.В. про розгляд справи без участі позивача та його представника вх. № 24201.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 16.05.2023 року було залишено без розгляду клопотання про повторне здійснення процесуальних дій.

Відповідач до суду не з`явився про розгляд справи повідомлявся належним чином.

Представник відповідача - адвокат Бороган В.В., в судове засідання не з`явився, подав суду заяву, в якій підтримав письмові пояснення, просив розглянути справу без його участі.

За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

2. Мотивувальна частина

Фактичні обставини, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 05.12.2012 р. між ОСОБА_2 (Замовник) та ФОП- ОСОБА_1 (Виконавець) було укладено Договір №43 про надання послуг по виготовленню проектно-технічної документації, в порядку та на умовах, визначених вказаним Договором.

Умови виконання документації були закріплені в Договорі зокрема, визначено: п.1.1.-1.1.5. предмет договору-зобов`язання Виконавця; п.4.1. вартість робіт та порядок розрахунків; п.5.1.1. - строки виконання умов Договору; п.6.1. - відповідальність сторін Договору.

Так, згідно п.п.1.1.-1.1.5 сторони домовилися, що Виконавець зобов`язується виконати наступні роботи: організувати роботи по виготовленню технічного паспорту нерухомого майна - будинку відпочинку АДРЕСА_1 ;

організувати роботи щодо замовлення технічної документації для укладання договору суборенди земельної ділянки для експлуатації і обслуговування існуючого об`єкту нерухомості (у тому числі геодезичні роботи);

організувати роботи по виконанню звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій і інженерних мереж об`єкту нерухомості відповідно до положень наказу №91 МРРБ і ЖКГ України;

заповнити і подати акт готовності прийняття в експлуатацію до інспекції державно-архітектурного контролю;

отримати свідоцтво про право власності на вказаний в договорі об`єкт нерухомості.

Пунктом 5.1.1. визначено, що строк виконання робіт по договору складає 60 робочих днів з дня підписання договору сторонами.

04 березня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі, та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 завдані майнові збитки в розмірі 6770 гривень, пеню в розмірі 148 263 гривень. 27 січня 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав до суду заяву про перегляд заочного рішення суду. Разом з тим, ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22 березня 2017 року вказану заяву ФОП ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення було повернуто заявникові та визнано неподаною, через не усунення її недоліків. В свою чергу, на вказане заочне рішення ФОП ОСОБА_1 звернулась до суду із апеляційною скаргою від 19 березня 2018 року, яку ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06 квітня 2018 року було повернуто скаржнику на підставі ч. 4 ст. 287 ЦПК України. В подальшому, ФОП ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з заявою від 15 листопада 2018 року, в якій просила поновити їй строк на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду від 12 травня 2015 року, а також скасувати відповідне рішення суду. В своїй заяві ФОП ОСОБА_1 зазначила, що про існування заочного рішення суду їй стало відомо лише 18 жовтня 2018 року під час ознайомлення з матеріалами справи. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку було відмовлено, а заяву про перегляд заочного рішення - залишено без розгляду (т.1, а.с.56-68).

Згідно з висновком спеціаліста ПП «Консалтинг експерт груп «Діктум-Фактум» відокремлений підрозділ центр експертизи від 01.08.2019 року № 18 за результатами проведення дослідження зроблено висновок, що підпис від імені ОСОБА_1 зображення якого наявне в технічному зображенні останньої сторінки договору підряду № 43 надання послуг зі створення проектно-технічної документації і 05.12.2012, що міститься у матеріалах справи № 523/3369/15-ц, стор. 3-5 в графі: "ИСПОЛНИТЕЛЬ ФОП ОСОБА_6 " та який було використано в якості зразка при копіюванні - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (т. 1, а.с. 10-12).

Право, що підлягає застосуванню до спірних відносин

У статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Загальними положеннями книги П`ятої ЦК України, зокрема ч.1 ст. 901 регламентовано, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Оцінка аргументів, викладених у позовній заяві, щодо способу захисту

У справі, що розглядається, ОСОБА_1 просить суд визнати неукладеним договір № 43 на надання послуг по виготовленню проектно-технічної документації від 05.12.2012 року з тих підстав, що оспорюваний договір вона не підписувала та не укладала. Тому правочин не відповідає вимогам, які встановлюються до письмової формі правочину, та підлягає визнанню неукладеним.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний судом недійсним. Такий спосіб захисту як визнання правочину неукладеним не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання самостійного позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Ці висновки підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21), яка не встановила підстав для відступу від зазначених висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) викладено такі висновки, які підлягають врахуванню.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частини друга статті 207 ЦК України).

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України, волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

У тому випадку коли сторона не виявляла своєї волі до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тоді правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Законодавець за загальним правилом, викладеним у статті 218 ЦК України, не передбачає наслідків у виді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо простої письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна зі сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків).

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) зроблено висновок про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання неукладеним договору № 43 на надання послуг по виготовленню проектно-технічної документації від 05.12.2012 року, яку аргументував тим, що вона цей договір не підписувала, не укладала. Тоді як за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21), такий спосіб захисту не передбачений законодавством, тобто не є правомірним способом захисту, та не є ефективним.

У разі заперечення самого факту укладення правочину, тобто факту підписання договору та його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про не укладення правочину, а під час вирішення спору, зокрема про стягнення коштів за цим договором, шляхом викладення відповідного висновку про не укладення оспорюваного договору у мотивувальній частині відповідного судового рішення.

Судом встановлено, що заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі, та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 завдані майнові збитки в розмірі 6770 гривень, пеню в розмірі 148 263 гривень. Рішення набрало законної сили.

Під час розгляду справи № 523/3369/15-ц про стягнення заборгованості оцінивши подані учасниками справи докази, суди дійшли висновку між ОСОБА_2 (Замовник) та ФОП- ОСОБА_1 (Виконавець) було укладено Договір №43 про надання послуг по виготовленню проектно-технічної документації, в порядку та на умовах, визначених вказаним Договором.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17), зроблено висновки про те, що преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі - для суду під час розгляду інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає потреби встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть судової преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення у справі, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено судом ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що піддано аналізові в мотивувальній частині судового акта.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19), згідно з якими преюдиційні факти - це такі факти, що встановлені рішенням чи вироком суду, які набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Тож законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних (відмінних) за змістом судових рішень.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) за позовом про визнання договору поруки припиненим зроблено висновки, що «задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, яка вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи - боржника у відповідних правовідносинах - є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, тоді для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тож звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, оскільки вирішення цього спору приведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся із зазначеним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, зокрема і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив, і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості».

Також у наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності судового рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної судом справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення виключно з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення Європейського суду з прав людини від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» Svetlana Naumenko v. Ukraine, заява № 41984/98).

Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (провадження № 14-143цс20), в якій також зазначено, що згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути саму потребу у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

З урахуванням викладеного після звернення «замовника» ОСОБА_2 з позовом про стягнення коштів та вирішення цього спору судовим рішенням, «виконавець» ОСОБА_1 не може окремо ініціювати спір про визнання договору надання послуг (неукладеним). Такий окремий позов не є належною формою (способом) захисту, а тому його не можна задовольнити. Наявність у «виконавця» відповідного боргу чи брак такого, як і відсутність підстав для нарахування заборгованості, є предметом доказування у спорі про стягнення коштів. Оскільки «замовник» ініціював вирішення такого спору, «виконавець» міг ефективно захистити своє право саме під час розгляду справи № 523/3369/15-ц, заперечуючи проти позову з тих підстав, що вона не підписувала та не укладала договір. Проте, в справі № 523/3369/15-ц ОСОБА_1 не надала належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження обставин щодо не укладення зазначеного договору, про що наголосили суди першої та апеляційної інстанцій у мотивувальних частинах судових рішень за наслідками розгляду спору про стягнення заборгованості за договором, який оспорюється ОСОБА_1 у даній справі.

Суд вважає, що в спорі про стягнення заборгованості за оспорюваним договором ОСОБА_1 не довела, що цей договір нею не підписувався та не виконувався, обраний позивачем такий спосіб захисту, як визнання недійсним неукладеного (непідписаного) договору в окремому спорі, ініційованому після набрання чинності судовим рішенням про стягнення заборгованості за оспорюваним договором, є неефективним, суперечить принципам процесуальної економії та юридичної визначеності, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) та від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (провадження № 14-143цс20).

Враховуючи, що суд дійшов до висновку про обрання позивачем помилкового способу захисту, який не установлений законом та є неефективним, що є самостійною підставою для відмови в позові, тому немає потреби оцінювати інші доводи позову щодо дослідження доказів; оцінці висновків судово-почеркознавчих експертиз.

Суд встановив, що позовні вимоги про визнання неукладеми договору № 43 на надання послуг по виготовленню проектно-технічної документації від 05.12.2012 року, пред`явленого з підстав не підписання та не укладення договору, суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21), згідно з якими обраний позивачем спосіб захисту не є способом захисту, установленим законом, що є підставою для відмови в позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Керуючись статтями 12, 13, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволені позовних вимог за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) про визнання договору неукладеним.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду в апеляційному порядку в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 16.05.2023 року.

Суддя Леонов О.С.

16.05.23