Номер провадження: 22-ц/813/5049/23
Справа № 510/2128/22
Головуючий у першій інстанції Дудник В.І.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Кострицького В.В.. (суддя-доповідач),

суддів - Лозко Ю.П., Коновалова В.А.

за участю секретаря Сінько А.І..,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу за апеляційною скаргою адвоката Щербіни Костянтина Олександровича, який діє в інтересах ПП "Ларус Шиппінг" в особі ОСОБА_1 на ухвалу Ренійського районного суду Одеської області від 20 січня 2023 року ухвалену під головуванням судді Дудник В.І., в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за поданням Ренійського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Міністерства юстиції України про встановлення тимчасового обмеження боржнику - ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст подання

Заявник - начальник Ренійського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Міністерства юстиції України - Ботіка Р.В. звернувся до суду із поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі держави громадянину України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мотивуючи тим, що він, як боржник - керівник приватного підприємства «ЛАРУС ШИППІНГ», ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього певними судовими рішеннями.

Зазначив, що в провадженні Ренійського районного ВДВС знаходиться виконавче провадження №67076098 від 07.10.2021р. в межах якого виконується наказ №916/1779/19 від 17.12.2019р., виданий Господарським судом Одеської області, про стягнення з Приватного підприємства «ЛАРУС ШИППІНГ» на користь Державного підприємства Адміністрація морських портів України заборгованості в розмірі 161739 доларів США 95 центів, що еквівалентно 4 407 213,89 грн., пені в сумі 668 400,49 грн., та судового збору в сумі 76 134, 21 грн., а всього в загальному розмірі - 5 151 748, 59 грн. В порядку ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. державним виконавцем проведені виконавчі дії, однак станом на 28.12.2022 року керівник ПП «ЛАРУС ШИППІНГ» - боржник ОСОБА_1 заборгованість не сплатив.

Короткий зміст рішення суду

Ухвалою Ренійського районного суду Одеської області від 20 січня 2023 року подання начальника Ренійського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Міністерства юстиції України Ботіка Р.В. - задоволено. Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта боржника - керівника приватного підприємства «ЛАРУС ШИППІНГ» - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , - до виконання боргових зобов`язань, покладених на нього наказом Господарського суду Одеської області, виданим 17.12.2019р. (№916/1779/19) в загальному розмірі 5151748 грн. 59 коп. (згідно виконавчого провадження № 67076098).

Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції виходив з того, що з матеріалів виконавчого провадження Ренійського районного ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Міністерства юстиції України встановлено, що боржником - керівником ПП «ЛАРУС ШИППІНГ» у добровільному порядку наказ суду не виконується, встановлена загальна грошова заборгованість не сплачена. На неодноразові виклики до Ренійського районного ВДВС боржник не являвся. Державним виконавцем вжито заходи примусового виконання рішень суду, визначені у Законі України «Про виконавче провадження», які проведені у порядку, встановленому цим Законом. В ході примусового виконання рішень суду державним виконавцем було встановлено, що за боржником не зареєстровано право власності на нерухоме майно, за вказаною адресою реєстрації ОСОБА_1 належного йому майна немає, транспортних засобів за ним не рахується, коштів на банківських рахунках також немає.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись з таким рішенням скаржник подав апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду. В поданій апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Ренійського районного суду Одеської області від 20.01.2023 року, та прийняти рішення яким відмовити у задоволенні подання Ренійського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ботіка Р.В., про тимчасове обмеження у праві виїзду директора ПП «ЛАРУС ШИПІПІНГ» ОСОБА_1 , за межі України.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що такий висновок суду не відповідає обставинам справи та до нього суд дійшов у порушення норм матеріального та процесуального права, виходячи з наступного. За загальним правилом під час розгляду питання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон необхідно враховувати те, що заборона виїзду за кордон є одним з найсуворіших заходів, що сприяє примусовому виконанню судових рішень, оскільки вона пов?язана з обмеженням конституційного права людини на вільне пересування та вибір місця проживання. Судові рішення у вказаній категорії справ мають бути постановлені з ретельним вивченням та обґрунтуванням наданих державним виконавцем доказів умисного ухилення боржника від виконання рішення суду. Одночасно необхідно враховувати, що під поняттям «ухилення від виконання зобов?язань, покладених на боржника рішенням» слід розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов?язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов?язок у нього є всі реальні можливості (наявність майна, грошових коштів, тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об?єктивні непереборні обставини. Ухилення боржника від виконання своїх зобов?язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об?єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак, воно може мати й принципово інше походження, суб?єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов?язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин. Отже, поняття «ухилення від виконання зобов?язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов?язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов?язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об?єктивні обставини, непереборної сили, події тощо. Тобто, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов?язань, а за ухилення від їх виконання. Враховуючи наведені норми, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України застосовується у разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов?язання, обов?язок доведення про що відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України покладається саме на ініціатора звернення про встановлення обмеження.

Слід зазначити, що за результатом ознайомлення апелянта як з матеріалами виконавчого провадження № 67076098, так і з матеріалами судової справи №510/2128/22, встановлено, що в них взагалі відсутні будь-які належні і допустимі докази того, що боржник - директор ПП «ЛАРУС ШИІІІНГ» ОСОБА_1 на виклики до державного виконавця не з?являвся, про причини неявки не повідомляв. Також, в матеріали виконавчого провадження № 67076098, так і судової справи № 510/2128/22 взагалі не містять належних та допустимих доказів умисного ухилення боржника від виконання зобов?язань, покладених на нього рішенням суду, докази виїзду директора ПП «ЛАРУС ШИПІНГ» ОСОБА_1 за межі України також відсутні. Слід зазначити, що наявні в матеріалах судової справи письмові докази, які свідчать про вчинення виконавчих дій державним виконавцем, не є достатніми доказами вжиття усіх можливих заходів в межах повноважень державного виконавця для звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду директора ПП «ЛАРУС ШИПНГ » ОСОБА_1 за межі України, як і не надано взагалі доказів про те, що боржник вчасно або взагалі отримував: постанову про відкриття виконавчого провадження, запити державного виконавця, виклики державного виконавця, будь-які інші виконавчі документи. Необхідно відзначити, що дійсно ПП «ЛАРУС ШИПИНГ» у т.ч. його директор за весь час здійснення Ренійським РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виконавчих дій у виконавчому проваджені № 67076098 не отримували жодного виконавчого документу, у т.ч. запити про надання інформації або документів, виклики до виконавчої служби, а самі матеріали провадження та судової справи не містять доказів зворотного. Відповідно до ч.2 ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» обов?язок розшуку боржника - юридичної особи, майна боржника покладається на державного виконавця, який організовує його шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням. Отже, державний виконавець не довів та в матеріалах судової справи відсутні належні докази того, що боржник свідомо ухиляється від виконання зобов?язань, покладених на нього рішенням суду, з урахуванням того, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов?язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, та боржник дійсно має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення, а тому у суду першої інстанції не було передбачених законом підстав для обмеження директора ПП «ЛАРУС ШИПІНГ» ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України. Таким чином, оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до помилкового вирішення питання у зв?язку з чим вона підлягає до скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволені подання.

Явка сторін

Сторони та їх представники повідомлені належним чином про час і місце апеляційного перегляду справи по суті. Представник скаржника заявив в апеляційній скарзі про розгляд без його та ОСОБА_1 участі. Від керівника Ренійського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Міністерства юстиції України надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без його участі.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судовою колегією встановлено, що в провадженні Ренійського районного ВДВС знаходиться виконавче провадження №67076098 від 07.10.2021р. в межах якого виконується наказ №916/1779/19 від 17.12.2019р., виданий Господарським судом Одеської області, про стягнення з Приватного підприємства «ЛАРУС ШИППІНГ» на користь Державного підприємства Адміністрація морських портів України заборгованості в розмірі 161739 доларів США 95 центів, що еквівалентно 4 407 213,89 грн., пені в сумі 668 400,49 грн., та судового збору в сумі 76 134, 21 грн., а всього в загальному розмірі - 5 151 748, 59 грн.

В порядку ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. державним виконавцем проведені виконавчі дії, однак станом на 28.12.2022 року керівник ПП «ЛАРУС ШИППІНГ» - боржник ОСОБА_1 заборгованість не сплатив.

Ухвалюючи рішення судова колегія виходить з наступного правового регулювання :

Згідно п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

За приписами ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження.

Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» встановлено, що громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, серед іншого, у випадку, якщо діють договірні та інші невиконані зобов`язання; а також, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) - до виконання зобов`язань.

Положеннями ст. 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, тим більш з поважних причин, в даному випадку через обстеження та лікування, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Тобто, застосовуючи ст. 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Застосовуючи викладені вище принципи, судова колегія зауважує, що ОСОБА_2 дійсно має виконувати зобов`язання, покладені на нього судовим рішенням.

Однак, сама по собі наявність невиконаного судового рішення не може бути підставою для обмеження особи у праві виїзду за межі своєї країни.

Звертаючись до суду з поданням, приватний виконавець посилався на те, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від виконання рішення суду.

Суд вважає, що ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. Тобто, поняття "ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Проте, як встановлено судом апеляційної інстанції, обставини ухилення від виконання зобовязання, на які посилається приватний виконавець, об`єктивно не підтверджені наданими матеріалами виконавчого провадження і є по суті припущенням, які суд першої інстанції дослідив не в повній мірі та прийшов поспішного, помилкового рішення.

Також слід зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» боржник зобов`язаний, зокрема, утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення, своєчасно з`являтися на вимогу виконавця, надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Враховуючи зазначене, проаналізувавши всі обставини справи, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про задоволення такого подання, оскільки судова колегія не вбачає жодних законодавчих приписів для задоволення заяви про тимчасове обмеження виїзду боржника за межі України, оскільки відсутні докази навмисного, свідомого ухилення боржника від виконання рішення суду, що з урахуванням лікування, унеможливлює задоволення подання.

Відповідно до практики Верховного суду у постанові № 331/8536/17 від 28.10.2020 року, викладено правову позицію, яка полягає у наступному: «тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконания зобов?язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення»

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини у справі «Гочев проти Болгарії» підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином, у відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв?язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження с виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, § 78-82). Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121). Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов?язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин. Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. вказане вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», $124 і вказане вище рішення Європейського Суду «Фельтеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии», $35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймі, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга No 23468/02, § 70). Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven und De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов?язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Виходячи з аналізу практики висловленої Верховним Судом, ЄСПЛ судова колегія приходить висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування постановленого рішення .

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Судова колегія погоджується з доводами апеляційної скарги та не вбачає жодних законодавчих приписів для задоволення заяви про тимчасове обмеження виїзду боржника за межі України, оскільки відсутні докази навмисного, свідомого ухилення боржника від виконання рішення суду, що унеможливлює задоволення подання.

Відповідно п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Щербіни Костянтина Олександровича , який діє в інтересах ПП "Ларус Шиппінг" в особі ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Ренійського районного суду Одеської області від 20 січня 2023 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні подання Ренійського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ботіка Р.В., про тимчасове обмеження у праві виїзду директора ПІІ «ЛАРУС ШИПІПІНГ » ОСОБА_1 , за межі України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 травня 2023 року.

Головуючий: В.В. Кострицький

Судді: Ю.П. Лозко

В.А. Коновалова