Провадження №2/932/4490/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2023 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Цитульського В.І.,

за участю секретаря судового засідання: Дубовик К.В.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

відповідача: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Сьома дніпровська державна нотаріальна контора про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, -

В С Т А Н О В И В :

06.10.2020 позивач звернувся до суду із позовом у якому просить:

- встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 на час відкриття спадщини за адресою АДРЕСА_1 ;

- визнати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 22.08.2020 ОСОБА_3 на 1/6 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 недійсним.

Ухвалою суду від 09.04.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою суду від 23.09.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

Узагальнені доводи учасників справи.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 . Відповідач є рідним братом позивача. Після смерті матері вони із відповідачем домовилися разом піти до нотаріуса для оформлення спадщини. Проте в обумовлений день позивач не зміг піти, тому відповідач пішов самостійно. Відповідач мав повідомити позивача, якщо його явка до нотаріуса буде необхідною. Після візиту до нотаріуса відповідач повідомив, що подав заяву про прийняття спадщини від них обох. 22.09.2020 сторони звернулися до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу відмовлено у зв`язку із пропуском строку для прийняття спадщини. 22.08.2020 ОСОБА_3 видали свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач вважає, що прийняв спадщину після матері, оскільки на момент її смерті вони проживали разом. Реєстрація місця проживання матері за іншою адресою не має значення.

В обґрунтування відзиву відповідач заперечує факт спільного проживання позивача з матір`ю. Вказує, що мати проживала в смт. Обухівка, а між нею та позивачем були неприязні відносини. В ході розгляду справи №200/2235/17-п, у якій позивач притягувався до адміністративної відповідальності за насильство в сім`ї встановлено, що будинок АДРЕСА_1 було розділено на дві частини у яких позивач та спадкодавець проживали окремо один від одного.

Третьою особою заперечень не подано.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги позову навели обґрунтування, аналогічне позовній заяві. Позивач вказав, що допустив помилку, що не звернувся вчасно до нотаріальної контори.

Відповідач, а також його представник у попередніх судових засіданнях, просили відмовити у задоволенні позову, з підстав, аналогічних викладеним у відзиві.

Третя особа в судове засідання не з`явилася.

Обставини, встановлені судом.

Згідно копії свідоцтва про народження, матір`ю ОСОБА_1 є ОСОБА_4 .

Згідно інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 06.10.2020 власниками будинку АДРЕСА_1 є: частини ОСОБА_1 ; частини ОСОБА_4 .

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , власниками визначено ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Згідно інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно, свідоцтва про право власності на житло від 04.12.1998 вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом витребувано від Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори копію спадкової справи останньої, із якої вбачається наступне:

- 26.02.2020 із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_3 ;

- 22.08.2020 ОСОБА_3 звернувся із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 ;

- 02.08.2020 ОСОБА_3 , як сину спадкодавця, видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частини вказаної квартири.

Позивачем надано копію постанови Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори від 22.09.2020 ОСОБА_1 про відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після ОСОБА_4 і зв`язку із пропуском строку для прийняття спадщини.

Вказана постанова в наданій суду копії спадкової справи відсутня.

Згідно копії паспорту громадянина України, місце проживання ОСОБА_1 реєстровано за адресою АДРЕСА_1 з 08.01.2001.

Згідно довідки Квартального комітету №7, станом на 12.11.2015, за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , при цьому вказано, що ОСОБА_4 є власником за даною адресою без реєстрації.

Із відповіді ВП №7 Дніпровського РУП ГУНП у Дніпропетровській області на ухвалу суду вбачається, що ОСОБА_4 14.08.2016, 27.09.2016, 17.01.2017, 29.01.2017, 20.02.2019 зверталася до поліції із заявами про нанесення їй тілесних ушкоджень, виникнення конфліктів що мали місце за адресою: АДРЕСА_1 . До Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.11.2016 було внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.125 КК України, яке було закрите 29.11.2016. До Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.10.2017 було внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.122 КК України, яке направлено до суду.

Дев`ять свідків зі сторони позивача ствердили, що позивач та його матір (спадкодавець) проживали в будинку АДРЕСА_1 . Разом із тим свідки, відповідаючи на запитання зазначали, що ОСОБА_4 відвідувала будинок матері в Обухівці, а свідок ОСОБА_6 стверджувала, що ОСОБА_4 могла перебувати в Обухівці по 3-5 днів.

Окрім того, показання всіх свідків гуртувалися на тому, що вони бачили ОСОБА_4 біля будинку АДРЕСА_1 . При цьому свідки не підтвердили фактів проживання позивача та ОСОБА_4 однією сім`єю (наявність спільного бюджету, спільне харчування, прання тощо). Також свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 зазначали, що будинок АДРЕСА_1 фактично розділено на дві частини, одна із яких була зайнята ОСОБА_4 , інша позивача із сім`єю.

Три свідка зі сторони відповідача ствердили, що перед смертю ОСОБА_4 проживала в Обухівці, вирощувала курей. Крім того свідок ОСОБА_10 ствердила, що ОСОБА_4 їй розповідала про те, що дружина позивача її побила та що у неї з сім`єю позивача були погані відносини.

Поставною Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.03.2017 у справі №200/2235/17 про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 (позивач) визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, накладено на нього стягнення у виді сорока годин громадських робіт та стягнуто судовий збір в сумі 320 грн. Потерпілим у даній справі була ОСОБА_4 (спадкодавець), події відбувалися 17.01.2017 в будинку АДРЕСА_1 .

Судом витребувано та досліджено вказану справу про адміністративне правопорушення.

В апеляційній скарзі на вказану вище постанову позивач вказував про фактичний розподіл будинку АДРЕСА_1 на дві частини, однією з яких користувався він із сім`єю, іншою ОСОБА_4 . Для проникнення до частину будинку останньої йому довелося розбивати скло. Також позивач вказував, що станом на 17.01.2017 ОСОБА_4 не проживала за вказаною адресою, а лише зрідка відвідувала її. Окрім цього, в матеріалах справи міститься план будинку АДРЕСА_1 із відображенням різними кольорами частин будинку, якими користувалися позивач та спадкодавець.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.04.2017 скасовано поставу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.03.2017.

За мотивами постанови апеляційного суду, «Факт кровного споріднення осіб сам по собі не свідчить про існування в них сім`ї, оскільки згідно ч.2, ч.4 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, а кровне споріднення розглядається законом як не більше, ніж одна з підстав, з яких сім`я може бути створена.

Як вбачається з пояснень правопорушника ОСОБА_1 та потерпілої ОСОБА_4 , вони, проживаючи в одному будинку, фактично його розділили, при цьому кожний з них користується лише тими приміщеннями, які вважає своїми, та сплачує свою частку комунальних витрат окремо. Вони не мають спільного побуту, спільного бюджету та витрат, спільних прав та обов`язків сімейного характеру.

Наведені обставини свідчать про те, що, незважаючи на кровне споріднення цих осіб, сімейні відносини в них відсутні, що виключає можливість кваліфікації зазначених у постанові суду дій ОСОБА_1 як насильства в сім`ї за ч.1 ст.173-2 КУпАП, та є підставою для закриття провадження у справі про адміністративне провадження щодо нього згідно п.1 ст.247 КУпАП - за відсутністю складу адміністративного правопорушення».

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 840,80 грн. та 908 грн.

Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом.

Відповідно до приписів статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч.1 ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За приписами ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч.1). Фізична особа може мати кілька місць проживання (ч.6).

Під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця на момент смерті спадкодавця зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявніть фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі №484/747/17, від 07 червня 2022 року у справі №175/4514/20, від 07.06.2023 у справі №227/5018/21.

Згідно з ч.5 статті 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

За висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 22.09.2021 у справі №227/3750/19, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.

Разом із цим, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц (провадження №14-256цс18, пункт 98), від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (провадження №12-135гс19, пункт 80), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (провадження №14-125цс20) та багатьох інших.

Отже, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (недоцільними до застосування) та зайвими.

До подібних висновків саме про витребування майна за позовом спадкоємця дійшов Верховний Суд у постановах від 22.06.2022 у справі №335/8468/18, від 10.05.2023 у справі №205/1783/20 в яких, зокрема, зазначено, що ефективним способом захисту спадкоємця, що прийняв спадщину, є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірне майно.

Згідно висновками, наведеними у постанові об`єднаної палати КЦС ВС від 10.04.2019 в земельній справі №390/34/17, принцип добросовісності, який лежить в основі доктрини venire contra factum proprium, є стандартом чесної та відкритої поведінки. Це означає повагу до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сама доктрина venire contra factum proprium базується на римській максимі non concedit venire contra factum proprium «не можна діяти всупереч своїй попередній поведінці». Таким чином, добросовісності та чесній діловій практиці суперечать дії, що не відповідають попереднім заявам або поведінці, якщо інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10.02.2010), постанови КЦС ВС від 07.10.2020 у справі №465/3586/17, від 08.10.2020 у справі №712/22134/12, від 05.10.2020 у справі №347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18.

Висновки суду.

Суть даної справи зводиться до вирішення питання, чи позивач постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та відповідно чи прийняв він спадщину на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України.

Вирішуючи дане питання суд виходить із такого.

Свідки зі сторони позивача вказували на проживання спадкодавця на час відкриття спадщини у будинку АДРЕСА_1 .

Свідки зі сторони відповідача стверджували, що спадкодавець на час відкриття спадщини проживала в смт. Обухівка.

Враховуючи, що показання свідків базуються на тому, що вони бачили спадкодавця, яка зокрема за однією адресою доглядала квітник, за іншою курей, суд приходить до висновку, що спадкодавець мала два місця проживання. Викладене узгоджується із приписами ч.6 ст.29 ЦК України. Також вказаний факт визнавав позивач в апеляційній скарзі у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності.

Визначальним для вирішення даної справи суд вважає той факт, що будинок АДРЕСА_1 було поділено на дві частини, в одній з яких проживала спадкодавець, в іншій позивач. Позивач не мав доступу до приміщень, які займала спадкодавець.

Вказана обставина визнавалася позивачем в апеляційній скарзі у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності та встановлена відповідною постановою суду апеляційної інстанції. Вказана обставина також підтверджена показаннями свідків зі сторони позивача.

Тобто позивач та спадкодавець проживали роздільно.

Суд враховує також попередню поведінку позивача.

Зокрема, окрім вже згадуваної позиції про роздільне проживання із спадкодавцем, наведеної в межах справи про адміністративне правопорушення, позивач стверджував про те, що допустив помилку не звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини протягом встановленого строку.

Викладене свідчить про усвідомлення позивачем тієї обставини, що для прийняття спадщини йому необхідно подати заяву про прийняття спадщини, а відповідно про не поширення на нього приписів ч.3 ст.1268 ЦК України.

За вказаних обставин однозначним є висновок, що на момент відкриття спадщини позивач не проживав разом зі спадкодавцем.

Окрім того, позивачем обрано неналежний спосіб захисту. Так захищаючи права спадкоємця на 1/6 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка зареєстрована за відповідачем, належним способом може бути віндикаційний позов. В частині іншого майна, яке залишається зареєстрованим за спадкодавцем вимога про визнання права власності.

Жодної із таких вимог позивач не заявляв.

За вказаних обставин позов не підлягає до задоволення.

Інші доводи сторін спору не впливають на вирішення спору, тому їх аналіз суд не здійснює.

Враховуючи, що суд відмовляє в задоволенні позову, сплачений позивачем судовий збір не підлягає відшкодуванню. Інших судових витрат не заявлено.

Керуючись ст.ст.12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення проголошено 07.07.2023

Суддя: В.І. Цитульський