Справа №:760/4497/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" травня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

з участю сторін:

представника позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання розписки недійсною,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання розписки недійсною посилаючись на те, що 19.02.2019 року по вул. Здолбунівській в м. Києві сталася ДТП між автомобілем Daewoo Lanos д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 та автомобілем Nissan Juke д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_5 . Відповідач з невідомих причин на той час наполягав на тому, щоб обійтись без оформлення ДТП та вирішити питання про ремонт автомобілів самостійно. Разом з тим, в цей час, на місце події приїхали працівники патрульної поліції, яким позивач та відповідач повідомили про бажання вирішити питання самостійно і претензій один до одного у них не має. Схема ДТП не складалася, перелік пошкоджень автомобілів на місці ДТП також не складався, проте працівники поліції запідозрили у ОСОБА_5 стан алкогольного чи наркотичного сп`яніння і запропонували йому проїхати на огляд до лікаря. Повернувшись він повідомив, що ознак алкогольного чи наркотичного сп`яніння у нього не виявлено і жодних претензій з боку поліцейських до нього не має. Оскільки, як повідомив ОСОБА_5 перебування його у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння не було виявлено, він шляхом обману і тиску на ОСОБА_4 , змусив написати розписку про одноосібну винуватість позивача та, відповідно, ремонт автомобіля, достеменно знаючи, що перебуває в стані наркотичного сп`яніння страхова компанія, в тому числі МТСБУ, в даному випадку, не відшкодує ОСОБА_5 ремонт автомобіля. Судом під час слухання адміністративної справи за ст. 130 КУпАП встановлено, Що ОСОБА_5 керував автомобілем з ознаками наркотичного сп`яніння, що підтверджується довідкою про огляд на стан сп`яніння водія в медичному закладі «Соціотерапія». Провадження у справі було закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_5 складу адміністративного правопорушення, оскільки судом не було взято до уваги медичний висновок, який було складено через три дні після складання протоколу. Тобто, в момент написання розписки ОСОБА_5 повідомив неправдиві відомості щодо перебування під впливом наркотичних засобів. Відповідно, розписка була написана внаслідок обману зі сторони відповідача. Маючи достовірні відомості про стан відповідача він не написав би розписку.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24.06.2022 року справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання розписки недійсною передали за підсудністю до Дніпровського районного суду м. Києва.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17.08.2022 року відкрито провадження та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

12.09.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, який долучений до матеріалів справи.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18.01.2023 року витребувано із Дарницького районного суду м. Києва матеріали адміністративної справи.

В судовому засіданні представник позивача просить суд визнати недійсною розписку від 19.02.2019 року написану ОСОБА_4 у відповідності з нормами ст. 229, 230 ЦК України.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала та пояснила, що будь-яких доказів наявності тиску з боку відповідача позивач не надав. Постановою Київського апеляційного суду від 09.11.2021 року постанову Дарницького районного суду м. Києва від 10.02.2021 року залишив без змін. Крім цього, посилання позивача на той факт, що провадження у адміністративній справі було закрито з формальних підстав не відповідає дійсності, оскільки справа закрита у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_5 складу адміністративного правопорушення. З позовної заяви є незрозумілим, що саме позивач вважає підставою для визнання розписки недійсною: тиск, обман, чи помилка з боку позивача при написанні розписки.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, 19.02.2019 року по вул. Здолбунівській в м. Києві сталася ДТП між автомобілем Daewoo Lanos д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 та автомобілем Nissan Juke д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_5 . Дана обставина сторонами не оспорюється.

19.02.2019 року ОСОБА_4 написав розписку ОСОБА_5 , з якої вбачається, що 19.02.2019 року він, ОСОБА_4 , скоїв ДТП з автомобілем Nissan Juke д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_5 . В ДТП він, ОСОБА_4 , винен. Зіткнення автомобілів відбулося у зв`язку з перетинанням подвійної суцільної смуги. Зобов`язуюсь поновити автомобіль Ніссан НОМЕР_2 . В судовому засіданні оригінал розписки сторонами не надано, але жодна із сторін не заперечує факту написанні даної розписки.

Звертаючись до суду із позовом позивач наполягає на тому, що дана розписка є недійсною, оскільки в момент написання розписки відповідач повідомив неправдиві відомості, щодо перебування під впливом наркотичних засобів. Відповідно, розписка була написана внаслідок обману зі сторони відповідача. Маючи достовірні відомості про стан відповідача позивач не написав би розписку. Тому розписка повинна бути визнана недійсною за ст. 229, 230 ЦК України.

Судом встановлено, що в той же день 19.02.2019 року відносно ОСОБА_5 було складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 12.04.2019 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП закрито,у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постановою Київського апеляційного суду від 14.06.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову судді Дарницького районного суду м. Києва від 12.04.2019 року в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 130 КУпАП повернуто з усіма додатками, особі яка її подала.

Позивач наполягає на тому, що адміністративна справа відносно ОСОБА_5 була закрита з формальних підстав.

Суд, не погоджується з даним висновком позивача, оскільки суддя Дарницького районного суду м. Києва в своїй постанові зробив чіткий висновок, що протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_5 був складений з істотними порушеннями вимог чинного законодавства, оскільки був складений раніше медичного висновку який підтверджує стан сп`яніння ОСОБА_5 .

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях особи, яка ввела в оману, істотність значення обставин щодо яких введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка стверджує, що діяла під впливом обману, тобто позивач ОСОБА_4 ..

Схожого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 21.10.2020 р. у справі №500/2262/14-ц.

Крім цього, за правилом частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

За змістом наведеної норми обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати на момент вчинення правочину, а відтак не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією із сторін зобов`язань, які виникли з правочину і не пов`язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін також не є підставою для визнання правочину недійсним.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 19 січня 2022 року у справі №753/6253/18.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Позивач, пред`явивши позов про визнання недійсним розписки з підстав, передбачених ст. 229, 230 ЦК України, та виклавши при цьому обставини і посилання на наведені правові норми, не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність умислу в діях відповідача щодо введення позивача в оману щодо істотних обставин, що мали значення для укладення договору.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частинами 1,2 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

За правилом ч.ч.1,3 ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позивач не довів факту написання розписки внаслідок обману або помилки, а тому позов задоволенню не підлягає.

За правилами ст. 141 ЦПК України в разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладені на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 203, 215, 229,230 ЦК України, статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання розписки недійсною відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 15.05.2023 року.

Дані сторін:

Позивач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя Н.О.Яровенко