ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4449/23 Справа № 201/5877/19 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді - Никифоряка Л.П.,

суддів - Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участю секретаря - Лопакової А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2021 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа - Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні житлом шляхом зняття з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа - служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні житлом шляхом зняття з реєстраційного обліку.

Позов обґрунтовано тим, що позивач із 2002 року з відповідачем (сестрою) проживали і були зареєстровані разом з бабою ОСОБА_4 і дідом ОСОБА_5 в будинку АДРЕСА_1 . У 2004 році позивач переїхала до свого співмешканця ОСОБА_6 та проживала там з дітьми, але з 2017 року позивач проживає за місцем своєї реєстрації. У 2016 році відповідач виїхала з вказаного будинку. У вересні 2017 року баба ОСОБА_4 оформила договір дарування на цей будинок на позивача. Дід ОСОБА_5 на той час вже помер. Власником вказаного будинку є позивач, але відповідач без її згоди в 2018 році зареєструвала в цьому будинку свого малолітнього сина ОСОБА_3 . Відповідач із сином з 2016 року у вказаному будинку не мешкають, втратили право користування цим будинком, але досі зареєстровані у ньому, чим перешкоджають їй вільно користуватися і розпоряджатися своєю власністю. На цей час відповідачі фактично чинять позивачу перешкоди у користуванні вказаним будинком.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , та усунути перешкоди у користуванні та володінні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом зняття їх з реєстраційного обліку.

Суд першої інстанції на підставі задоволеного клопотання представника третьої особи змінив назву третьої особи із служби у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради на адміністрацію Соборного району Дніпровської міської ради (протокол судового засідання від 15 червня 2021 року).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що набуття відповідачем та її дитиною права користування спірним житловим будинком відбулось згідно із законом, право власності за оспорюваним договором дарування від 20 вересня 2017 року належить не сторонній особі, а рідній сестрі відповідача. Іншого житла відповідач та її малолітня дитина не мають, а тому права відповідача як членів сім`ї колишнього власника житлового будинку підлягають захисту судом. Після смерті баби ОСОБА_4 та заміни ОСОБА_1 вхідних замків на вхідних дверях будинку доступ до приміщення відповідачу є обмеженим, на прохання надати можливість проживати у будинку, позивач згоди не надає. Іншого житла відповідач та її дитина не мають, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28 травня 2021 року № 258929055. Позивач не підтвердила належним чином того, що відповідач ОСОБА_2 чинить їй будь-які перешкоди у користуванні власністю. Також не надала суду належних та допустимих доказів не проживання без поважних причин відповідача у будинку АДРЕСА_1 ; надані позивачем акти про не проживання відповідача у спірному будинку не свідчать про втрату інтересу до житла ОСОБА_2 , а лише підтверджують неможливість проживання відповідача з дітьми у спірному приміщенні, що зумовлено переоформленням нерухомості (договір дарування, що оскаржується у справі № 201/1575/19), заміною замків на дверях житлового будинку позивачем ОСОБА_1 та фактичним недопущенням відповідача ОСОБА_2 до житла.

У свою чергу апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції, зазначивши, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, та є безпідставними, на правильність рішення суду першої інстанції не впливають.

Постановою Верховного Суду від 29 грудня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявила вимогу про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позову.

В обґрунтування скарги заявник посилалася на те, що вона є законним набувачем та володільцем домоволодіння, договір дарування укладено з дотриманням чинного законодавства, також договір дарування у судовому порядку не визнаний недійсним, тому є чинним. Відповідач зареєструвала свого малолітнього сина у спірному житловому будинку вже після того, як будинок було подаровано позивачу. ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_3 у спірному житловому будинку зареєстровані, але з червня 2016 року у ньому не проживають.

У позовній заяві та її прохальній частині відсутні будь-які посилання позивача щодо виселення ОСОБА_2 та її малолітньої дитини. Позивач звернулася до суду задля усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зняття з реєстраційного обліку осіб, які втратили право користування житловим приміщенням, оскільки ОСОБА_1 є законним набувачем та володільцем спірного домоволодіння.

Суд зробив помилковий висновок про відсутність доказів не проживання відповідача та її сина без поважних причин у спірному будинку. Це підтверджено копіями актів про не проживання особи за відповідною адресою від 19 жовтня 2017 року, від 17 червня 2018 року, від 16 грудня 2018 року та від 19 травня 2019 року. Ці акти були перевірені та складені уповноваженими особами в різний проміжок часу протягом одного року, на що суд першої інстанції не звернув уваги і не надав їм належної правової оцінки.

Оплата комунальних послуг ОСОБА_2 здійснювалася із серпня 2018 року, саме після того, як вона дізналась про перехід права власності на спірний будинок до ОСОБА_1 .

Також не відповідають дійсності обставини котрими суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки щодо заміни вхідних замків чи створення відповідачам перешкод, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, фотознімки чи пояснення свідків, які б могли це підтвердити.

Відповідач покинула будинок за власним бажанням та без примусу, що підтверджено показами свідків, але в рішенні суду першої інстанції взагалі не надана правова оцінка показам свідків, і нічим не спростовані їх пояснення щодо непроживання відповідачів по місцю реєстрації. На момент укладення договору дарування ОСОБА_2 вже не проживала в спірному будинку, цей факт був підтверджений в судовому засіданні свідками та актами непроживання особи, але суд не взяв ці докази до уваги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Бляхарська Ю.О. просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа та смс-повідомлення.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції установлено, що позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 є рідними сестрами.

Із 2002 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 проживали та з 08 квітня 2005 року зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 разом з бабою ОСОБА_4 і дідом ОСОБА_5 .

У 2010 році між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 зареєстровано шлюб.

Із дозволу баби ОСОБА_4 до вказаного будинку вселився чоловік відповідача - ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_2 та ОСОБА_7 народився син ОСОБА_3 .

У 2016 році відповідач ОСОБА_2 виїхала з будинку, залишивши частину своїх особистих речей.

Відповідач зазначала, що її виїзд із будинку був обумовлений тим, що баба ОСОБА_4 почала сильно хворіти, страждала на головний біль, слабкість, швидко втомлювалася, її дуже дратували та втомлював плач маленької дитини, який до того ж ще й часто хворів, аби не перевтомлювати бабу та з метою належного лікування дитини, відповідач з чоловіком та дитиною тимчасово вимушено виїхали з будинку, щоб дати змогу бабі більше відпочивати. Проте кожного дня відповідач навідувалася до баби, допомагала по господарству та матеріально.

20 вересня 2017 року баба ОСОБА_4 оформила договір дарування будинку АДРЕСА_1 на позивача ОСОБА_1

20 вересня 2017 року ОСОБА_1 зареєструвала право власності на спірний будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_3 баба сторін ОСОБА_4 померла.

Відповідач зазначала, що після смерті баби 15 серпня 2018 року вона повідомила своїй сестрі - позивачу у справі про намір вселитися в будинок, оскільки вона у будинку зареєстрована, іншого житла не мала та не має, та вважала, що будинок баба заповіла всім своїм онукам. Проте позивач була проти її вселення у будинок та повідомила, що баба саме їй подарувала будинок. Позивач забрала всі документи на будинок та сказала, що відповідач не може там проживати. Позивач забрала у відповідача ключі від будинку.

Відповідач вказувала, що неодноразово зверталася до сестри із проханням пустити проживати її у будинок, в якому вона виросла, весь час проживала та зареєстрована, повідомляла, що їй немає, де проживати, на що сестра завжди відмовляла. У будинку знаходяться особисті речі відповідачки, в будинок вона не має змоги зайти. Подружнє життя у відповідача ОСОБА_2 не склалося, з чоловіком вони разом не ведуть спільне господарство і як одна сім`я не проживають. На теперішній час вона не має де проживати зі своїми малолітніми дітьми, її матеріальне становище не дозволяє їй винаймати квартиру. Цей будинок - єдине її житло.

Із 25 жовтня 2018 року у будинку АДРЕСА_1 зареєстрований малолітній син відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також із 19 вересня 2019 року у будинку АДРЕСА_1 зареєстрована малолітня дочка відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач також зазначала про те, що позивач (її сестра) стала єдиним власником будинку АДРЕСА_1 , їй стало відомо лише після смерті баби ОСОБА_4 у серпні 2018 року, хоча договір дарування був укладений ще у вересні 2017 року. Цей факт сестра від неї приховувала. Зазначала, що з 2017 року до серпня 2018 року відповідач постійно була біля хворої ОСОБА_4 , так як остання не могла самостійно ані їсти, ані пити, самостійно не підіймалася з ліжка. Доглядала за будинком.

У грудні 2018 року, після того як ОСОБА_1 на неодноразові прохання сестри не впустила її проживати у будинок, в якому вона з дитинства проживала та зареєстрована, забрала ключі від вхідних дверей будинку, ОСОБА_2 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом вселення її та сина ОСОБА_3 (справа № 201/531/19).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2019 року відкрито провадження у справі № 201/531/19.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2019 року провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_2 у своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - управління-служба в справах дітей Соборної районної в місті Дніпрі ради, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням зупинено до розгляду судом цієї справи, що переглядається, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа - управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зняття з реєстраційного обліку.

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_10 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Щетілова О.В., про визнання договору дарування недійсним (справа № 201/1575/19).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2019 року відкрито провадження у справі № 201/1575/19.

На час розгляду справи судами справа № 201/1575/19 перебувала на розгляді у Жовтневому районному суду м. Дніпропетровська, рішення у справі не ухвалено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що позивач не надала доказів непроживання відповідача без поважних причин у спірному будинку. Суд посилався на те, що ОСОБА_2 вселилася до спірного житлового будинку зі згоди попереднього власника, де проживає і зареєстрована тривалий час, іншого житла вона не має, на час укладення договору дарування від 20 вересня 2017 року позивач знала про постійне проживання відповідача у спірному будинку, визнання такими, що втратили право користування цим житлом з подальшим виселенням ОСОБА_2 та її малолітніх дітей зі спірного житлового будинку, буде суперечити принципу пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, тому в контексті спірних правовідносин, на думку суду, заявлені ОСОБА_1 вимоги не є законним заходом захисту речових прав нового власника.

Проте, суд апеляційної інстанції не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною другою статті 107 ЖК Української РСР (назва цього Кодексу у редакції, чинній для спірних правовідносин, до внесення змін до цього Кодексу Законом України від 21 квітня 2022 року № 2215-ІХ) у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Статтею 71 ЖК Української РСР встановлено загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Факт тимчасової відсутності і пов`язані з цим правові наслідки, передбачені у статті 71 ЖК Української РСР, необхідно відрізняти від факту постійної відсутності особи у закріпленому за нею житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям цієї особи на нове місце проживання в інший населений пункт чи в інше приміщення у тому ж населеному пункті. За тимчасової відсутності особа хоча фактично і не користується житловим приміщенням, проте зберігає наміри відноситися до нього як до свого постійного місця проживання. Під час вибуття особи на нове місце проживання така особа не лише втрачає право користування попереднім житловим приміщенням з моменту вибуття з нього, а й втрачає наміри ставитися до нього як до свого місця постійного проживання.

Верховний Суд вже наголошував на тому, що за правилами частини другої статті 107 ЖК Української РСР особа втрачає право користування житловим приміщенням з дня вибуття з нього, натомість за правилами статті 71 ЖК Української РСР особа вважається такою, що втратила право користування житловим приміщенням з моменту набрання відповідним рішенням суду законної сили, оскільки саме суд має встановити відсутність у такої особи поважних причин відсутності за місцем попереднього проживання, саме з чим і пов`язується втрата права користування житлом.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 та від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 сформулювала правовий висновок, що суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 посилалася на те, що ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 не мешкають у житловому будинку АДРЕСА_1 близько 3-х років, а саме з червня 2016 року, і ця обставина частково підтверджується копіями актів про непроживання особи за адресою від 19 жовтня 2017 року, від 17 червня 2018 року, від 16 грудня 2018 року, від 19 травня 2019 року, а реєстрація ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_3 створює їй перешкоди у користуванні, розпорядженні та вільним володінням житловим будинком. Свої вимоги позивач обґрунтовувала нормами статей 29, 317, 318, 319, 383, 405 ЦК України та статей 9, 64, 150, 156 ЖК Української РСР.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

У силу частини першої статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відмовляючи у задоволенні позову з огляду на те, що права відповідача та її дітей як членів сім`ї колишнього власника житлового будинку підлягають захисту судом, іншого житла ОСОБА_2 та її діти не мають, суд першої інстанцій не врахував, що відповідачі не є членами сім`ї нинішнього власника будинку ОСОБА_1 , а їхнє право користування будинком було похідним від прав колишнього власника будинку - померлої ОСОБА_4 , а також не з`ясував, що фактичною підставою позову є вибуття відповідачів на інше місце постійного проживання за іншою адресою проживання.

Таким чином, суд першої інстанцій не здійснив розгляд спору по суті позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою у порядку частини другої статті 107 ЖК Української РСР. Вирішуючи спір, суд першої інстанцій помилково досліджував лише питання наявності підстав для втрати відповідачами права користування квартирою у порядку статті 405 ЦК України.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про існування у ОСОБА_2 та її дітей права користування житловим приміщенням як у члена сім`ї ОСОБА_1 та, як наслідок, відсутність підстав для визнання ОСОБА_2 та членів її сім`ї такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є помилковим.

Вибуття особи на постійне проживання в інше приміщення свідчить про автоматичну втрату права користування приміщенням з наступного дня після такого вибуття, оскільки передбачається, що особа набула право користування іншим житлом.

З наявних у Суду матеріалів справи вбачається, що є непідтвердженими обставини щодо проживання ОСОБА_2 та її сина з новим власником ОСОБА_1 однією сім`єю в належному їй будинку.

Матеріали справи містять акти про непроживання ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 від 19 жовтня 2017 року, від 17 червня 2018 року, від 16 грудня 2018 року, від 19 травня 2019 року (а.с.17-20, 47-50 т.1), підписані ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , яким суд не надав правову оцінку. Посилання суду першої інстанції на те, що зазначені акти про непроживання не свідчать про втрату інтересу до житла ОСОБА_2 , а лише підтверджують неможливість проживання відповідача з дітьми у спірному приміщенні, що зумовлено переоформленням нерухомості (договір дарування, що оскаржується у справі № 201/1575/19), заміною замків на дверях житлового будинку ОСОБА_1 та фактичним недопуском ОСОБА_2 , є припущенням яке не узгоджується із їх буквальним змістом.

У суді першої інстанції ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_10 (а.с.224-237, 248-249 т.1, а.с.2-6 т.2) як свідки, давали показання по суті спору, проте суд першої інстанції не надав жодної оцінки їхнім поясненням у контексті спірних правовідносин.

Окремо апеляційний суд наголошує, що вирішення позовних вимог про втрату права користування житловим приміщенням ОСОБА_3 (малолітнім сином відповідача ОСОБА_2 ) залежить від з`ясування обставин збереження права користування житловим приміщенням його матір`ю.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Частиною другою статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Отже, права користування спірним житлом малолітніх дітей відповідача ОСОБА_2 є похідними від її прав на це житло. Отже за підтверджених обставин з приводу того, що мати дітей вибула зі спірного житла у зв`язку з обранням нею іншого місця постійного проживання й діти ніколи не вселялися до спірного житла - діти не набули право користування цим житлом.

У такому висновку апеляційний суд виходить з системного аналізу правил частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України та частини другої статті 107 ЖК Української РСР, що дає підстави для висновку, що діти не набувають право користування житловим приміщенням у разі, якщо до цього їхня мати втратила таке право відповідно до вимог закону з дня вибуття її з цього житла. Отже, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житлом, лише у разі якщо до цього вона набула право користування іншим жилим приміщенням.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, аналізував підстави припинення права користування спірною нерухомістю й малолітньою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка, як свідчать пояснення сторін, навіть не вселялась та не проживала в спірному будинку. Водночас позовні вимоги ОСОБА_1 стосувалися лише малолітнього сина ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), тому посилання суду та відповідача на відсутність житла для проживання у малолітньої дочки ОСОБА_2 ( ОСОБА_8 ), протиправність позбавлення її права користування є необґрунтованими та не стосуються предмета позову.

Таким чином, суд першої інстанції не здійснив розгляд спору по суті позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком у порядку частини другої статті 107 ЖК Української РСР; не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не надав оцінки доказам, на які посилалася позивач, в підтвердження вибуття відповідача та її малолітнього сина на постійне місце проживання із спірного будинку; помилково розглянув спір між сторонами й щодо малолітньої ОСОБА_8 , та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги знайшли підтвердження в ході перегляду рішення апеляційним судом, спростовують висновки суду першої інстанції та є достатні підстави для задоволення позову.

Щодо усунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні та володінні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом зняття ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з реєстраційного обліку.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до статті 7 Закону України № 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4)оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон України № 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає необхідним рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким: визнати ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 ; усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та володінні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом зняття ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з реєстраційного обліку.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі статті 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до положень частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Статтею 141 ЦПК України закріплено порядок розподілу судових витрат між сторонами. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

При зверненні до суду з позовом позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 768,40 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0..1 від 16 березня 2019 року (а.с.21 т.1). За подачу апеляційної скарги позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1 152,60 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0..1 від 26 серпня 2021 року (а.с.19 т.2).

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останнім за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 1 921,00 грн.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа - Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні житлом шляхом знаття з реєстраційного обліку - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та володінні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом зняття ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з реєстраційного обліку.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 1 921,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 квітня 2023 року.

Судді: