Справа № 369/6615/23
Провадження №2/369/4177/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.05.2023 року м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Волчко А.Я. розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Нагорного Анатолія Анатолійовича про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про усунення перешкод у спілкуванні та виховання дитини та визначення способу участі у вихованні дитини,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про усунення перешкод у спілкуванні та виховання дитини та визначення способу участі у вихованні дитини.

04.05.2023 року представника позивача ОСОБА_1 - адвокатом Нагорним Анатолієм Анатолійовичем було подано заяву про забезпечення позову, згідно якої просили: заборонити перетин державного кордону, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , у супроводі батька, ОСОБА_2 та/або інших осіб, без засвідченої нотаріальної згоди ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Встановлення ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ), безперешкодного спілкування, ОСОБА_1 , 2 (два) рази на тиждень в період часу з 18.00 години до 20.00 години (по Києву), кожний понеділок та четвер, з дитиною, ОСОБА_4 , та психологом, засобами відеозв`язку з використанням програм WhatsApp, Skype, Telegram, Zoom, якими користується дитина, з урахуванням розпорядку дня та зайнятості дитини, без особистого втручання батька, його дружини ОСОБА_5 та інших осіб, у спілкування матері, сина та психолога.

Встановлення ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) особистого контакту дитини, ОСОБА_4 , з матір`ю, ОСОБА_1 , протягом 4 (чотирьох) днів, при приїзді матері до України (за умови попереднього повідомлення батька дитини на його офіційну електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_2 за 3 (три) дні до приїзду), з правом ночівлі дитини за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням розпорядку дня дитини, без участі та присутності батька.

В обґрунтування заяви вказує, з 22 липня 2014 року до 29 березня 2019 року, малолітній ОСОБА_3 проживав з матір`ю відповідно до рішення Подільського районного суду міста Києва від 22 липня 2014 року у справі № 758/9070/14.

З 29 березня 2019 дитина проживала з Відповідачем всупереч вищезазначеного рішення суду, за адресою: АДРЕСА_2 , що неодноразово повідомлялася Служба у справа дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області та Служба у справах дітей Подільської державної адміністрації.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 грудня 2022 року у справі № 758/6113/19 залишено в силі рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 серпня 2022 року, яким місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , визначено разом із його батьком ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ).

Починаючи з 29 березня 2019 року до нині, Позивач, систематичною намагалася та намагається зустрічатися з сином для реалізації свого права на безперешкодне спілкування з сином, проте батько, Відповідач, постійно перешкоджав та перешкоджає їй у цьому.

Факт перешкоджання ОСОБА_2 бачитися ОСОБА_1 із своєю дитиною, підтверджується відповіддю Бучанського районного управління поліції ГУНП в Київській області від 10 лютого 2022 року за № 436/109/1400/22 на адвокатський запит за вх. №55 від 07 лютого 2022 року, в якій відображено ряд перешкод зі сторони ОСОБА_2 у намаганні матері ОСОБА_1 побачитись із своєю дитиною з моменту її відібрання, що надходили від ОСОБА_1 на службу «102», особисто та поштою.

25 листопада 2022 року ОСОБА_1 черговий раз намагалася зустрітися зі своїм сином, ОСОБА_3 , внаслідок не виявлення дитини за місцем проживання батька за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 , з усною заявою звернулася до служби у справах дітей Білогородської сільської ради з проханням проведення зустрічі з її сином, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит від 28 листопада 2022 року від 05 грудня 2022 року за вих. № 1736/02-26.

У даній відповіді зазначено що працівники служби у справах дітей Білогородської сільської ради зателефонували ОСОБА_2 та повідомили, що ОСОБА_1 хоче зустрітися з сином ОСОБА_6 телефонному режимі ОСОБА_2 повідомив, що на даний час він з сином перебуває на відпочинку. Жодної іншої інформації, де саме дитина перебувала на відпочину на яких підставах, службою у справах дітей та Відповідачем не надавалося.

Внаслідок відсутності будь-якої інформації де наданий час перебуває син, ОСОБА_1 , звернулася до Бучанського РУП ГУ НП в Київській області із заявою про зникнення дитини від 30 листопада 2022 року.

Відповіддю відділення поліції №4 Бучанського районного управління поліції ГУ НП в Київській області від 07 грудня 2022 року за вих. № 2760 та довідкою про результати проведення перевірки інформації зазначено, що під час перевірки встановлено, що ОСОБА_3 станом на 30 листопада 2022 року проживає з батьком ОСОБА_2 .

Тобто, станом на 30 листопада 2022 року, малолітній ОСОБА_3 , не був ні на якому відпочинку разом з батьком, а знаходився за адресою: АДРЕСА_2 , що черговий раз підтверджує факт створення перешкод у спілкуванні матері, ОСОБА_1 з сином, а також введення в оману та надання неправдивої інформації представникам служби у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району.

У зв`язку з тим, що Відповідач жодним чином і далі не виходив на зв`язок та не повідомляв місце знаходження дитини, Позивач, 02 січня 2023 року, 16 січня 2023 року, 03 березня 2023 року, 16 березня 2023 року, 20 березня 2023 року зверталася до Бучанського районного управління поліції в Київській області із заявами про зникнення малолітнього сина ОСОБА_3 , що підтверджується відповідями Бучанського районного управління поліції в Київській області від 05 січня 2023 року за вих. №26, від 20 січня 2023 року за вих. №192, від 23 березня 2022 року за вих. №823, від 24 березня 2022 року за вих. №831.

Відповідно до відповіді Бучанського районного управління поліції в Київській області від 24 березня 2023 року за вих. №831, встановлено, що дитина ОСОБА_3 станом на 24 березня 2023 року проживає з батьком гр. ОСОБА_2 та виховується в належних умовах. З метою побачитися зі своїм сином, Позивач, відвідала місце проживання дитини за адресою: АДРЕСА_2 , але ні дитини ОСОБА_4 , ні Відповідача, не було за вказаною адресою, що підтверджується протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 24 березня 2023 року та поясненням Позивача від 24 березня 2023 року.

У той же день Позивач звернулася до служби у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області з усною заявою вимогою встановити де знаходиться її дитина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спеціалісти служби у справах дітей сільської ради, під час особистого прийому ОСОБА_1 у безпосередній присутності останньої, провели розмову засобами телефонного зв`язку із батьком дитини ОСОБА_4 , який повідомив, що малолітній ОСОБА_3 , перебуває разом із ним на Західній Україні (адреса точного місця проживання знаходження дитини не повідомлялася).

Не знаючи де знаходиться дитина, Позивач в особі представника звернулася до Головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України. Відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України від 08 грудня 2022 року на адвокатський запит № 144/04- 2023 від 11 квітня 2023 року малолітній ОСОБА_3 з 08 лютого 2023 року по 09 квітня 2023 року знаходився поза межами України.

Тобто, станом на 24 березня 2023 року дитина, не знаходилася ні за адресою: АДРЕСА_2 (що визначено рішенням суду) ні на Західній Україні. Батько стверджуючи, що він особисто знаходився на Західній України, фактично відправивши дитину за державний кордон, з невідомою особою (змінивши місце проживання дитини, що визначено у рішенні Подільського районного суду міста Києва від 10 серпня 2022 року у справі № 758/6113/19), тим самим вводив працівників служби у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області та працівників поліції з метою створення перешкод у спілкуванні матері ОСОБА_1 з дитиною.

ОСОБА_2 умисно позбавляє дитину спілкування та зустрічей з матір`ю, що суперечить сімейним цінностям та принципу «найкращих інтересів дитини».

Відповідачем усіма можливими шляхами, порушується право дитини ОСОБА_4 , на контакт з матір`ю, Відповідач та його родичі постійно переховують дитину та відмовляються забезпечити хоча б базовий контакт дитини з матір`ю, аргументуючи це тим, що дитина самостійно не хоче бачитися з Позивачем.

З огляду на тривалу ізоляцію дитини від матері та тривалість судового розгляду, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи взагалі унеможливити виконання рішення суду про усунення перешкод щодо участі у вихованні, визначення способу участі у спілкуванні з дитиною, оскільки може мати наслідком втрату чи погіршення безпосередніх емоційних контактів сина з матір`ю, підвищення рівня загрози одностороннього навіювання з боку батька. Зазначене в подальшому впливатиме на можливу наявність ускладнень в дитячо-материнських зв`язках та стосунках й може призвести до негативних наслідків у вигляді синдрому «відчуження від батьків».

Керуючись, п.2-3 Правил перетинання державного кордону громадянами України з метою недопущення випадків зустрічі сина з матір`ю Відповідач без дозволу та відома матері ОСОБА_1 , відправляє дитину через державний кордон, у супроводі невідомої особи, що підтверджується рядом долучених доказів, при тому свідомо вводячи в оману і працівників служби у справах дітей Білогородської сільської ради і працівників поліції.

Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суд від 23.12.2020 № 756/2609/20 (провадження N 61-11479св20) викладено правову позицію-згідно з якою, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Чергове перетинання державного кордону дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без нотаріально засвідченої згоди матері, ОСОБА_1 , унеможливить виконання рішення суду про визначення способу участі матері у вихованні сина.

На даний час Відповідач продовжує позбавляти Позивача можливості спілкування з дитиною, не повідомляє, що з її сином, чим вчиняє дії, які змушують дитину, ОСОБА_4 , без будь-якої правомірної причини відмовлятися від контактів із матір`ю, що призводить до емоційних страждань Позивача.

Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В порядку ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи у встановлений законом строк.

Заяву про забезпечення позову подано до суду з дотриманням порядку, встановленого ч.1 ст.152 ЦПК України.

Суд, дослідивши зміст та вимоги заяви про забезпечення позову, додані до неї документи, зміст заявлених позовних вимог, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до положень ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Забезпечення позову - це заходи цивільного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим. Метою забезпечення позову є негайні, проте, тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання завдавання шкоди позивачу.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» встановлює, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Слід зазначити, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вказана правова позиція відображена в постанові Великої Палати Верховного суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18.

Суд, відповідно до вказаних вище вимог закону та роз`яснень схожих за змістом правовідносин, перевіряючи: чи дійсно між сторонами виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; обсяг позовних вимог; дані про особу відповідача; відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; а також беручи до уваги інтереси інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, вважає, що підстав для задоволення заяви про забезпечення позову у суду немає, зважаючи на наступне.

Як на підставу для задоволення заяви про забезпечення позову, представник позивача покликається на те, що батько дитини створює перешкоди у спілкуванні матері з дитиною, не відповідає на телефонні дзвінки. Відтак, на даний час у позивача відсутній контакт з сином, що в подальшому може вплинути на їх спілкування між собою, а тому просить забезпечити позов та надати можливість матері спілкуватися з сином, представник позивача.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

За правилами статті 19 СК України, у випадках, передбачених цим кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви.

За правилами статті 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно частини першої статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої-третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

За наявності між батьками дитини спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, такий спір вирішується органом опіки та піклування (стаття 158 СК України) або судом ( стаття 159 СК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Крім цього, згідно із вимогами частин першої, другої статті 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Таким чином, зі змісту статей 158-159 СК України слід зробити висновок, що способи участі одного з батьків у вихованні дитини визначаються органом опіки та піклування за заявою того з батьків, хто бажає такі способи встановити чи судом - шляхом пред`явлення відповідного позову.

Судом встановлено, що між сторонами існує спір щодо участі у спілкуванні та вихованні неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази в сукупності із положеннями діючого законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки заявлені представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Нагорним Анатолієм Анатолійовичем про забезпечення позову за змістом є тотожними із позовними вимогами про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, визначення способу участі матері у вихованні дитини, що суперечить ч.10 ст.150 ЦПК України.

Заява позивача про забезпечення позову не підлягає задоволенню, оскільки ініційований представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Нагорного Анатолія Анатолійовича про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про усунення перешкод у спілкуванні та виховання дитини та визначення способу участі метері у вихованні дитини вид забезпечення позову фактично є вирішенням позовних вимог поза межами судового засідання без встановлення обставин та ухвалення рішення по справі, а також суперечить змісту заходів забезпечення та меті їх застосування.

Окрім того, вимога представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Нагорного Анатолія Анатолійовича про забезпечення позову, шляхом заборони перетин державного кордону, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , у супроводі батька, ОСОБА_2 та/або інших осіб, без засвідченої нотаріальної згоди ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), суперечать інтересам дитини, забезпечення її безпеки та законодавчо встановлені гарантії під час дії воєнного стану.

При цьому, заява позивача про забезпечення позову ґрунтується на припущеннях та необґрунтованих побоюваннях про можливе вчинення, начебто, неправомірних дій, які насправді прямо передбачені законом і можуть бути вчинені під час введення на території України воєнного стану в інтересах дитини не лише батьком, але й іншими повноважними особами.

У відповідності до Правил перетину державного кордону громадянами України, затвердженого постановою КМУ від 27.01.1995 року №57, абзац дванадцятий пункту 23 із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2022 р. №383 виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. При цьому в разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану рішення щодо надання дозволу на виїзд за межі України особі чоловічої статі, яка супроводжує дитину, яка не досягла 16-річного віку, приймається з урахуванням приналежності супроводжуючої особи до переліку категорій осіб, які звільнені від військової служби та мобілізації, за наявності у неї підтвердних документів.

При цьому, за для забезпечення інтересів та безпеки дітей Нацсоцслужба протягом трьох робочих днів після погодження дозволу на виїзд за межі України дітей, зазначених в абзацах першому, шостому, дванадцятому та тринадцятому цього пункту, повідомляє про це МЗС із зазначенням держави остаточного перебування дітей.

Після прибуття дітей, зазначених в абзацах першому, шостому, дванадцятому та тринадцятому цього пункту, до держави остаточного перебування особи, що супроводжують дітей, зобов`язані протягом семи робочих днів звернутися до закордонної дипломатичної установи України в державі перебування для постановки їх на тимчасовий консульський облік.

Спрощена процедура перетину державного кордону обумовлена ризиками для життя та здоров`я цивільного населення у зв`язку з введенням воєнного стану, а тому, на думку суду, у разі початку активних бойових дій у регіоні проживання дитини, наявність заборони щодо її виїзду за кордон, не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини й нестиме загрозу для її благополуччя та життя.

Тлумачення наведених вище норм законодавства свідчить, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149-150 ЦПК України застосувати заборону виїзду за межі України, як спосіб забезпечення позову.

Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року, у справі №643/5842/16-ц.

Крім того, згідно Постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого2022 року у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України.

В інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України не є можливим.

Аналізуючи викладені обставини, приймаючи до уваги норми процесуального законодавства, виходячи з оцінки доводів наданих представником щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності і обґрунтованості вимог позивача щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, зокрема з огляду на якнайкращі інтереси дитини, суд приходить до висновку, що заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає, більше того коли мова йде про інтереси дитини, забезпечення її безпеки та законодавчо встановлені гарантії під час дії воєнного стану.

Керуючись ст.ст.149 - 153 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Нагорного Анатолія Анатолійовича про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про усунення перешкод у спілкуванні та виховання дитини та визначення способу участі у вихованні дитини - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя: Андрій Волчко