ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/8359/21 Номер провадження 22-ц/814/1592/23Головуючий у 1-й інстанції Вікторов В.В. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Хіль Л.М.,

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2021 року в складі судді Вікторова В.В. по справі за скаргою ОСОБА_2 на дії старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Кобулії Анни Геннадіївни, заінтересовані особи: ОСОБА_3 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року до суду звернулася ОСОБА_2 зі скаргою на дії державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Кобулії Анни Геннадіївни.

В обгрунтування поданої скарги заявник посилається на те, що на виконанні в Міжрайонному відділі державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) перебуває зведене виконавче провадження № 55393842 з примусового виконання виконавчого листа № 2/642/204/14, виданого 11.04.2014 Ленінським районним судом м. Харкова про стягнення з неї на користь ОСОБА_3 суми боргу в розмірі 593457,29 грн., судового збору в розмірі 1820 грн. та виконавчого листа № 642/11038/13ц, виданого 01.12.2015 Ленінським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 17.09.2010 в сумі 273382,16, судовий збір в сумі 3441 грн.

Зазначила, що вона працює в Головному управлінні державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області і кожного місяця отримує заробітну плату, з якої кожного місяця утримується 20 відсотків на виконання рішення суду в межах означеного вище виконавчого провадження. Інших засобів для існування, доходів не має. 15.11.2021 на телефон надійшло СМС-повідомлення від АТ КБ «Приватбанк», де відкрито її рахунок НОМЕР_1 , картка НОМЕР_2 призначений для виплати заробітної плати про те, що цей рахунок заблоковано рішенням ДВС. 16.11.2021 вона звернулася до державного виконавця із заявою про зняття арешту з її банківського рахунку, який використовується виключно для зарахування заробітної плати та який є рахунком із спеціальним режимом, на які виконавчою службою арешт не накладається. Однак, листом за № 138973 від 17.11.2021 повідомлено, що станом на день надання відповіді, визначені законом підстави для зняття арешту з майна боржника відсутні.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2021 року скаргу ОСОБА_2 , заінтересована особа ОСОБА_3 , на дії державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Кобулії Анни Геннадіївни задоволено.

Зобов`язано старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Кобулію Анну Геннадіївну (або іншого державного виконавця, який веде виконавче провадження №55393842) скасувати арешт коштів Боржника ОСОБА_2 , у АТ КБ «Приватбанк», що знаходяться на рахунку НОМЕР_1 , картка 665785, який призначений для виплати заробітної плати від Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області та накладений постановою про арешт коштів боржника від 05.11.2021.

Не погодившись із вказаною ухвалою, її в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 просив ухвалу місцевого суду скасувати з підстав порушення норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні скарги, а також просив вирішити питання витрат на правову допомогу.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25.01.2022 відкрито апеляційне провадження у вказаній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2021 року.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 07.02.2022 закінчено підготовчі дії по вказаній справі та призначено її до судового розгляду з повідомленням учасників справи.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

10.02.2022 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скрагу в якому вона просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу місцевого суду без змін.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 23 січня 2021 року справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду.

Учасники судового процесу були повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи шляхом надсилання судових повісток на їх електронні адреси.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного суду викладену в постанові від 13 липня 2022 року у справі № 761/14537/15-ц.

Учасники судового процесу були повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи шляхом надсилання судових повісток на їх електронні адреси.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 761/14537/15-ц.

Від представника ОСОБА_2 надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутність.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає за можливе проводити розгляд справи без участі учасників справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України передбачено підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Місцевим судом вірно встановлено, що на виконанні в Міжрайонному відділі державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) перебуває зведене виконавче провадження № 55393842 з примусового виконання виконавчого листа №2/642/204/14, виданого 11.04.2014 Ленінським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми боргу в розмірі 593457,29 грн. та судового збору в розмірі 1820 грн. та виконавчого листа № 642/11038/13ц, виданого 01.12.2015 Ленінським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 17.09.2010 в сумі 273382,16 та судовий збір в сумі 3441 грн.

Також встановлено, що ОСОБА_2 працює в Головному управлінні державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області і кожного місяця отримую заробітну плату на рахунок НОМЕР_1 , картка НОМЕР_2 відкритий в АТ КБ «Приватбанк», з якого кожного місяця утримується 20 відсотків на виконання рішення суду в межах означеного вище виконавчого провадження (а.с. 10-11).

15.11.2021 на телефон заявника надійшло СМС-повідомлення від АТ КБ «Приватбанк», де відкрито її рахунок НОМЕР_1 , картка НОМЕР_2 призначений для виплати заробітної плати про те, що цей рахунок заблоковано рішенням ДВС.

16.11.2021 заявник звернулася до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) із заявою про зняття арешту з її банківського рахунку, який використовується виключно для зарахування заробітної плати та який є рахунком із спеціальним режимом, на які виконавчою службою арешт не накладається. Також на адресу виконавчої служби заявник направила довідку від банку, з якої вбачається про те, що рахунок, на який накладено арешт використовується виключно для зарахування заробітної плати (а.с. 7, 10).

Листом за вих. № 138973 від 17.11.2021 начальник Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) повідомив, що виконавче провадження № 55393842 перебуває на виконанні у старшого державного виконавця Кобулії Анни Геннадіївни та що станом на день надання відповіді, визначені законом підстави для зняття арешту з майна боржника відсутні (а.с. 8-9).

Задовольняючи скаргу, місцевий суд виходив з того, що на рахунки із спеціальним режимом які передбачені для виплат заробітної плати відповідно до чинного законодавства арешт не накладається, а тому наявні підстави для задоволення скарги та скасування арешту.

Проте, апеляційний суд не може погодитись з таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.

Відповідно до п. 9 ч. 1ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Ст. 18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Чинним законодавством України у разі невиконання судових рішень, які набрали законної сили, передбачена процедура їх примусового виконання.

Відповідно дост. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цьогоКодексу, порушено їхні права чи свободи.

При розгляді скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця суд має враховувати те, що принципом цивільного судочинства є виконуваність рішення суду, ацивільним - процесуальним кодексом Українивизначено ознаки обов`язковості судових рішень.

Згідно ч. 2ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюютьсяЗаконом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»(ст.1, ч. 1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з пунктом 7 частини третьоїстатті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження»передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі

Абзацом 2 частини другоїстатті 48 Закону України «Про виконавче провадження»заборонено звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, кошти на електронних рахунках платників акцизного податку, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно достатті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно достатті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно достатті 26-1 Закону України «Про теплопостачання»,статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно доЗакону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Відповідно до частини третьоїстатті 52 Закону України «Про виконавче провадження», не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Згідно з абзацом другим частини другоїстатті 59 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першоїстатті 34 цього Закону.

Згідно з пунктом 1 частини четвертоїстатті 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Відповідно до пункту 3 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженоїпостановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року №492, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. До поточних рахунків також належать рахунки із спеціальним режимом їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України.

З наведених норм права вбачається, що судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. При цьому,стаття 48 Закону України «Про виконавче провадження»встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.

Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому,саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьоїстатті 52 Закону України «Про виконавче провадження»повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться,та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти, на якому заборонено накладення арешту,банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четвертастатті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Таке зняття арешту здійснюється виконавцем відповідно до частини четвертоїстатті 59 Закону України «Про виконавче провадження»на підставі поданих боржником документів.

З матеріалів справи встановлено, що рахунок боржника № НОМЕР_1 відкритий у АТ КБ «ПриватБанк».

При цьому саме Банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження»повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту. Банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Зазначене свідчить про те, що банк не визнав цей рахунок та кошти на ньому такими, на які законом заборонено накладати арешт та звертати стягнення.

За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що такі дії державного виконавця відповідають положеннямстатті 56 Закону України «Про виконавче провадження», якою керувався державний виконавець та якою передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Банк приймаючи постанову до виконання, не визначив статус коштів та рахунку на якому вони знаходяться як рахунок із спеціальним режимом використання і не повідомляв виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та не повернув його постанову без виконання, що було б підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертоюстатті 59 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, щопідставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Таку правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 905/361/19.

Посилання у скарзі ОСОБА_2 щодо порушення його прав на отримання заробітної плати не заслуговуть на увагу, оскільки за його бажанням він може отримати заробтну плату готівкою через касу роботодавця або поштовими переказами на зазначену ним адресу.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені в постанові Верховного Суду від 03.02.2021 року у справі № 756/1927/16-ц.

Таким чином, приймаючи постанову про накладення арешту, державний виконавець Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Кобулії Анни Геннадіївни діяла в межах повноважень, передбачених Законом, а тому підстав для задоволення скрги відстані.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2021 року слід скасувати, скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Щодо витрат на правову допомогу слід зазначити наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно частин першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема якщо судом не вирішено питання про судові витрати (пункт 3 частини 1 статті 270 ЦПК України).

Згідно з вимогами статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції зокрема складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.

Згідно частини 1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно із частотною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

В той же час, у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, щорозмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищенимщодоіншоїсторони спору, зважаючи на складністьсправи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковимицінамиадвокатськихпослуг.

Також, Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21).

Колегія суддів відзначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсаціюсудових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» протиУкраїни», заява № 19336/04).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 підтвердила свій висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.

У постанові Верховного суду від 04 лютого 2020 року у справі № 280/1765/19 (провадження №К/9901/607/20) міститься правовий висновок про те, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`активного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Спір у цій справі не належить до категорій справ значної складності.

Враховуючи вищевикладене та виходячи з критерію реальності та розумності вартості адвокатських послуг, колегія суддів апеляційного суду вважає, що слід стягнути з ОСОБА_2 на корить ОСОБА_1 3000 грн. понесених витрат на правову допомогу.

Також відповідно до п.1 ч.1 ст. 141 ЦПК Ураїни, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволенні позову, покладпються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з ОСОБА_2 на корить ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 454 грн.

Керуючись ст.ст.367, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2021 року скасувати.

В задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Кобулії Анни Геннадіївни відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 3000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовийз збір у розмірі 454 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя Л.М. Хіль

Судді А.І. Дорош

О.А. Лобов

Повний текст постанови складено 08.05.2023 року