Справа № 709/218/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2023 року смт Чорнобай

Чорнобаївський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді - Романової О.Г.,

за участі секретаря судового засідання - Данілової О.С.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника третьої особи - Пойди О.А.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні у приміщенні Чорнобаївського районного суду Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Іркліївської сільської ради Золотоніського району Черкаської області про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса:

АДРЕСА_1 (далі - позивач) звернулася до Чорнобаївського районного суду Черкаської області із позовною заявою до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса:

АДРЕСА_2 (далі - відповідач), третя особа: Служба у справах дітей Чорнобаївської районної державної адміністрації, адреса: вул. Центральна, 152, смт Чорнобай, Золотоніський район, Черкаська область.

В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що позивач та відповідач мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає разом із позивачем. Так, позивач та відповідач жодних стосунків не підтримують, останній жодним чином не підтримує спілкування із своїм сином. Одного разу відповідач повідомив за допомогою смс-повідомлення про те, що жодних дозволів на виїзд дитини за кордон він не надасть. У Державі Ізраїль проживає сестра позивача, тому остання хоче повезти свого сина до неї в гості на відпочинок та оздоровлення.

Враховуючи вищевикладене, керуючись нормами чинного законодавства, позивач просить суд надати їй дозвіл на виїзд дитини за кордон неповнолітньому сину ОСОБА_3 без дозволу (згоди) батька ОСОБА_2 на час військового стану в Україні та до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 07 березня

2023 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

На виконання ухвали Чорнобаївського районного суду Черкаської області від

07 березня 2023 року, позивачем було направлено до суду уточнену позовну заяву, у якій замінену третю особу на Службу у справах дітей Іркліївської сільської ради Золотоніського району Черкаської області. Крім цього, позивач вказує на те, що для в`їзду дитини до Держави Ізраїль необхідно нотаріально посвідчений дозвіл другого із батьків або рішення суду. Також, позивачем було змінено позовні вимоги та позивач просить суд надати їй дозвіл на виїзд сина ОСОБА_3 за межі України до Держави Ізраїль для лікування без дозволу (без згоди) батька дитини ОСОБА_2 на строк 4 місяці (з 01 травня 2023 року до 01 вересня 2023 року).

Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 21 березня

2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 21 квітня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, направив до суду клопотання, відповідно до якого просив розгляд справи проводити за його відсутності.

У судовому засіданні представник третьої особи Служби у справах дітей Іркліївської сільської ради Золотоніського району Черкаської області Пойда О.А. не заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Суд, заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Позивач та відповідач являються батьками малолітнього ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого повторно, серії НОМЕР_1 від 11 вересня 2014 року (а.с. 10).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Іркліївської сільської ради Золотоніського району Черкаської області № 147 від 23 лютого 2023 року ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у АДРЕСА_1 . Її син ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю та знаходиться на її повному утриманні (а.с. 11).

Позивач має намір вивезти свого сина ОСОБА_3 до Держави Ізраїль, де проживає її сестра, для оздоровлення, проте батько дитини (відповідач) відмовляється надавати дозвіл на виїзд дитини за кордон, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно положень статті 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї (ч. 6). Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7). Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (ч. 8). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9). Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (ч. 10).

За правилами статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Відповідно до частини 1 статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ч. 1). Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 2). Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства (ч. 3).

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Статтею 141 СК України визначена рівність прав та обов`язків обох батьків щодо їхньої дитини, згідно якої мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, а розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1). Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (ч. 2). Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ч. 3).

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким проживає дитина та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею.

Наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини.

Як вбачається із матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 із сином ОСОБА_3 не проживає, як зазначає позивач та що не заперечується відповідачем, жодним чином не спілкується з дитиною та без причини не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон з метою оздоровлення.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування (частина 1). Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (абзац другий частини 2). Фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або у супроводі осіб, які уповноважені ними (частина 3).

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Зокрема, пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, можливий за рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Враховуючи наведене, з метою захисту прав дитини на відпочинок та оздоровлення, суд приходить до висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю до Держави Ізраїль із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам малолітньої дитини.

Таким чином заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги ґрунтуються на законі та підлягають до задоволення.

На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Іркліївської сільської ради Золотоніського району Черкаської області про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька - задовольнити в повному обсязі.

Надати ОСОБА_1 дозвіл на виїзд сина ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_3 , за межі України до Держави Ізраїль для лікування без дозволу (без згоди) батька дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строком до 01 вересня 2023 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати, які складаються із суми судового збору, у розмірі 1073,60 (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок) гривні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 08 травня 2023 року.

Суддя О.Г. Романова