печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2023 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Остапчук Т.В.,

при секретарі судового засідання - Ковалівській В.В.,

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Орленко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України,Офісу Генерального прокурора про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач в березні 2021р. звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування. В обґрунтування позову посилається , що 12.12.2008 заступником Генерального прокурора України стосовно позивача порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 14, ч. З ст. 368 КК України № 49-2632.У травні 2010 року кримінальну справу за його обвинуваченням направлено для розгляду до суду.Ухвалою Бориспільського міжрайонного суду Київської області від

25.11.2014 кримінальну справу направлено до Генеральної прокуратури України для проведення додаткового розслідування.

Відомості про вчинення інкримінованого позивачу кримінального правопорушення 27.02.2015 внесено до ЄРДР за № 0000257. У подальшому кримінальне провадження передавалося до Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України, прокуратури Київської області, Броварської місцевої прокуратури.

Підслідність у кримінальному провадженні 14.05.2019 визначено за Броварським ВП ГУ Національної поліції у Київській області.

Постановою слідчого Броварського ВП ГУ НП у Київській області від 18.10.2019 кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. З ст. 15 ч. З ст. 368; ч. 2 ст. 15 ч. З ст. 368; ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 27 ч. З ст. 368; ч. З ст. 15 ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 369 КК України закрито у зв`язку із відсутністю в його діях складу цього кримінального правопорушення.

У позовній заяві позивач вказує, що загальний строк кримінального переслідування відносно нього складає 11 років 11 місяців 21 день (з 27.10.2008 - дня порушення ОРС, до 10.02.2020 - дати внесення змін до бази МВС України).

Окрім того позивач зазначає, що постановою від 24.01.2009 слідчого ГПУ накладено арешт на автомобіль та причіп. Вказаний арешт було скасовано 25.01.2010 постановою заступника начальника управління з розслідування особливо важливих справ ГПУ, але йому вилучений автомобіль «TOYOTA CAMRY» 2007 року і на теперішній час не повернуто.

У зв`язку з тим, що є інвалідом 2 групи йому довелося, придбати в Німеччині іншій автомобіль «LEXUS СТ200Н» за 7 900 доларів США.

Також у ОСОБА_1 було вилучено 401 900 доларів США та 8 000 Євро, які повернуто, але не виплачено відсотки по депозиту за рік користування ними, які складають 1 152 709 грн.У зв`язку з перебуванням під слідством, як вказує позивач, він не отримав 450000доларів США винагороди за виконану роботу.За 11 років перебування під слідством ОСОБА_1 сплатив захиснику за адвокатські послуги 253 500 грн. Позивач просить суд стягнути на його користь з Державного бюджету України:

- вартість не повернутого автомобіля «ТОУОТА CAMRY» - 154408,00 грн;

- суму розмитнення автомобіля «LEXUS СТ200Н - 219778,00 грн;

- відсотки по депозиту за річне користування ГПУ вилученими грошовими коштами - 1 152 709,00 грн;

- суму недоотриманих коштів за виконану роботу - 12 520 125,00 грн;

- витрати на оплату послуг адвоката - 253 500,00 грн;

- відшкодування моральної шкоди в розмірі 31 000 000,00 грн. В судовому засіданні позивач, представник позивача позов підтримав, просив задовольнити.

Представник ДКСУ надав відзив, просив розглядати в відсутність.

Представник відповідача ОГП надав відзив. В судовому засіданні просив відмовити в позові. Вказував суб`єктом відповідальності є держава, а не конкретний орган прокуратури. За змістом ч. 2 ст. 51 ІТПК України відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Будь-яких вимог до Офісу Генерального прокурора позов не містить, тому Офіс Генерального прокурора є неналежним відповідачами у цій справі.

Позивач надав заперечення на відзив 13.07.2021р.

Ухвалою Печерського районного суду м.Кива від 30.03.21р. відкрито провадження в порядку загального.

Ухвалою Печерського районного суду м.Кива від 15.09.21р. закрито підготовче та призначено до судового розгляду.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази , приходить до слідуючого.

Судом встановлено.

12.12.2008 заступником Генерального прокурора України стосовно позивача ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 14, ч. З ст. 368 КК України № 49-2632.

У травні 2010 року кримінальну справу за його обвинуваченням направлено для розгляду до суду.

Ухвалою Бориспільського міжрайонного суду Київської області від 25.11.2015кримінальну справу направлено до Генеральної прокуратури України для проведення додаткового розслідування.

Відомості про вчинення інкримінованого позивачу кримінального правопорушення 27.02.2015 внесено до ЄРДР за № 0000257.

У подальшому кримінальне провадження передавалося до Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України, прокуратури Київської області, Броварської місцевої прокуратури.

Підслідність у кримінальному провадженні 14.05.2019 визначено за Броварським ВП ГУ Національної поліції у Київській області.

Постановою слідчого Броварського ВП ГУ НП у Київській області від 18.10.2020кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. З ст. 15 ч. З ст. 368; ч. 2 ст. 15 ч. З ст. 368; ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 27 ч. З ст. 368; ч. З ст. 15 ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 369 КК України закрито у зв`язку із відсутністю в його діях складу цього кримінального правопорушення.

У позовній заяві позивач вказує, що загальний строк кримінального переслідування відносно нього складає 11 років 11 місяців 21 день (з 27.10.2008 - дня порушення ОРС, до 10.02.2020 - дати внесення змін до бази МВС України).

Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави.

На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Саме до таких нормативних актів відноситься й Закон № 266/94-ВР. Для визначення порядку виконання цього Закону було також прийнято наказ Міністерства юстиції України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 «Про затвердження Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - наказ № 6/5/3/41).

Відповідно до положень статті 3 цього Закону в наведених у статті 1 випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

При цьому положення статті 4 цього Закону визначають відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, за рахунок державного бюджету, повернення майна в натурі - пунктом 2 , а в разі неможливості такого повернення - відшкодування його вартості за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким його передано безоплатною.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. З КПК України в редакції Закону від 13.04.2012 притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Не грунтуються на вимогах закону твердження позивача про необхідність зарахування до строку перебування під кримінальним переслідуванням час знаходження під вартою з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Так, Закон України від 26.11.2015 № 838-УІІІ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», яким було внесено відповідні зміни до ч. 5 ст. 72 КК України (п. 61 ч. 1 розд. І Закону № 838-УІІІ), стосувався, як це вбачається з його змісту, особливостей зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання, і не впливав на загальний строк досудового розслідування (кримінального переслідування).

Не містилося таких норм і у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», який регулює спірні правовідносини.

Указану норму змінено Законом України від 18.05.2017 № 2046-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення», яким ч. 5 ст. 72 КК України викладено в такій редакції: «Попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. При призначенні покарань, не зазначених у частині першій цієї статті, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування».

Отже, підстави для зарахування до загального строку кримінального переслідування період перебування позивача під вартою у подвійному значенні відсутні.

Таким чином судом встановлено , що ОСОБА_1 перебував під слідством і судом 10 років 10 місяців з 12.12.2008р. - дня порушення кримінальної справи, до дати закриття кримінального провадження 18.10.2019р.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтею 15, 16 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, який не суперечить засадам цивільного законодавства. Способами захисту є зокрема відшкодування майнової та моральної шкоди.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 ЦК України.

За частиною 3 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» , завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Пунктом 6 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові, відповідний орган, зазначений у п.11 цього Положення одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства або з копією виправдувального вироку, що набрав законної сили, або постановою (ухвалою) суду (судді) направляє повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідно до вищезазначених норм закону, позивач має право на відшкодування спричиненої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності моральної та матеріальної шкоди.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтею 15, 16 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, який не суперечить засадам цивільного законодавства. Способами захисту є зокрема відшкодування майнової та моральної шкоди.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідно до вищезазначених норм закону, позивач має право на відшкодування спричиненої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності моральної та матеріальної шкоди.

Щодо позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди.

Встановлено , що постановою від 24.01.2009 слідчого ГПУ накладено арешт на автомобіль та причіп. Вказаний арешт було скасовано 25.01.2010 постановою заступника начальника управління з розслідування

особливо важливих справ ГПУ, але йому вилучений автомобіль «TOYOTA CAMRY» 2007 року і на теперішній час не повернуто.

10 та 12 березня 2010 року ОСОБА_1 звертався до Генерального прокурора України з заявами про повернення йому вилученого автомобіля «Toyota Сашгу» 2007 р.в. держномер НОМЕР_1 .

УБОЗ ГУМВС України у квітні 2010 проведено службове розслідування щодо встановлення місця перебування автомобіля «TOYOTA CAMRY», д.н. НОМЕР_1 , який повинен був знаходитися у госпдворі УБОЗ ГУМВС України в Київській області.

Відповідно до висновку службового розслідування від 30.04.2010, затвердженого першим заступником начальника ГУМВС України - начальника УБОЗ в Київській області інформація, викладена в листі Генеральної прокуратури України, щодо причетності працівників УБОЗ ГУМВС України в Київській області до зникнення вказаного автомобіля «TOYOTA CAMRY» свого підтвердження не знайшла.

До того ж відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 4 Закону майно, зазначене в п. 2 ст. З цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно. Вартість майна визначається за цінами, що діють на момент прийняття рішення про відшкодування шкоди.

Факт придбання ОСОБА_1 вказаного автомобіля підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу №0208073 з специфікацією до нього від 02.08.2007 року, укладеного ОСОБА_1 з ТОВ «ДЕЛЬТА МОТОРС», згідно яких він купив автомобіль «Toyota Сашгу», 2007 р. випуску, шасі (кузов) № НОМЕР_2 за ціною продавця в сумі 249.975,00 грн., а з урахуванням інших витрат в загальній сумі

280.283.77 грн.

ОСОБА_1 посилається , що купляючи у власність вказаний легковий автомобіль «Toyota Сашгу », 2007 р. випуску станом на 02, 21, 23 серпня 2007 року сплатив

280.283.77 грн., що на 23.02.2023 року згідно з курсом НБУ (36,5686 за 1 долар США) становить 2.029.620,93 грн.

Судом встановлено , що належний позивачу автомобіль «Toyota Сашгу », 2007 р. випуску до моменту вилучення був в експлуатації позивачем 1 рік 5 місяців. Тому твердження відповідача , що визначення вартості можливе за цінами на теперішній час, ивченням пропозицій з продажу автомобілів у мережі Інтернет що вартість автомобілів «TOYOTA CAMRY» 2007 року випуску на даний час складає в середньому 280-400 тис. грн. є безпідставним, оскільки вилученим автомобілем позивач не користувався.

Заперечуючи вартість автомобіля представник відповідача не звертався з клопотанням про призначення експертизи.

Таким чином, позивачем надано належні та допустимі докази того, що вартість вилученого у нього автомобіля «TOYOTA CAMRY» 2007 року випуску в 2009р. складає 1 544 058 грн., тому підлягає стягненню.

У відповідності протокола особистого обшуку від 15.12.2008 року у ОСОБА_1 було вилучено 3.000,00 (три тисячі) доларів США.

20.01.2009 року старший слідчий в ОВС Генпрокуратури України Кринін І.О. виніс

постанову про накладення арешту на ці кошти та постанову про передачу їх на зберігання на депозитний рахунок Генеральної прокуратури України, що

підтверджується долученими до позовної заяви протоколом особистого обшуку,

вказаними постановами слідчого Криніна І.О. та квитанцією до прибуткового касового ордера серії 12АААБ №478984 від 20.01.2009 року.

За поданням старшого слідчого в ОВС Генпрокуратури України Криніна І.О. за згодою заступника Генпрокурора України Кузьміна P.P. Апеляційний суд м. Києва 30.01.2009 року надав дозвіл на розкриття в АКБ «Індустріалбанк» банківської таємниці стосовно ОСОБА_1 , а постановою Печерського районного суду м. Києва від 04.03.2009 року надано дозвіл на проведення обшуку індивідуального сейфа № НОМЕР_3 , орендованого ОСОБА_1 в Київській філії АКБ «Індустріалбанк» .

17.03.2009 року під час обшуку індивідуального сейфа НОМЕР_3 в Київській філії АКБ «Індустріалбанк» по вул. Кутузова, 18/7 м. Києва , що орендував ОСОБА_1 було виявлено і вилучено кошти в сумі 401.900, 00 доларів США та 8.000,00 ЄВРО, на які старший слідчий Генпрокуратури України Кринін І.О. своєю постановою від 23.03.2009 року наклав арешт, а постановою від 25.03.2009 року передав на зберігання на депозитний рахунок до бухгалтерії Генеральної прокуратури України, що підтверджується квитанцією прибуткового касового ордера серії 12АААБ №479184 та 12АААБ №479185 від 25.03.2009 року, що піідтверджеється ксерокопіями вказаних постанов та прибутковими касовими ордерами, які долучені до позовної заяви.

Вилучені у ОСОБА_1 кошти в сумі 404.900,00 доларів США та 9.000,00 ЄВРО зберігалися на депозитному рахунку Генеральної прокуратури України у АКБ «Укрексімбанку ».

За заявою ОСОБА_1 , заступник начальника управління з розслідування особливо важливих справ Генпрокуратури України Тарасюк В.В. 25.01.2010 року виніс постанову про скасування постанов про накладення арешту на 3.000,00 доларів США, 401.900,00 доларів США та 8.000,00 ЄВРО та зобов`язано повернути їх ОСОБА_1 , але вказана постанова була скасована 18.03.2010 року процесуальним прокурором Гриньовим С.О.

В квітні 2010 року бухгалтерією Генеральної прокуратури України було повернуто ОСОБА_1 404.900,00 доларів США та 8.000,00 ЄВРО. Відсотки по депозиту за рік по курсу НБУ становив 10% річних по долару США та 10% річних по ЄВРО. Тому підлягають стягненню відсотки в розмірі 1152709 грн. (ст..3п.2 Закону)

Згідно з ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Отже, відшкодування збитків - це відновлення майнового стану особи за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. При цьому потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Таким чином, на етапі встановлення факту заподіяння шкоди суд повинен встановити наявність збитків, спосіб, у який позивач може відновити порушене право, а також які витрати він змушений для цього понести.

При цьому зміст норми ст. 22 ЦК України щодо витрат, які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права, передбачає, що до збитків належать тільки такі витрати, які є обов`язковими та невідворотними.

Позивач повинен довести факт незаконності (протиправності) дій чи бездіяльності органів досудового розслідування та прокуратури, України, спричинення йому майнової шкоди та причинно- наслідкового зв`язку між ними.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Позивач належних та допустимих доказів спричинення йому шкоди не надав, її розміру, у зв`язку з чим не довів заподіяння йому такої шкоди.

Позивачем визначено завдану йому матеріальну шкоду як відшкодування суми розмитнення автомобіля «LEXUS СТ200Н»»

При цьому жодних доказів того, що придбання автомобіля, а конкретно - «LEXUS СТ200Н»», було викликано притягненням його до кримінальної відповідальності та було необхідним.

Тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Позовні вимоги про стягнення недоотриманої грошової винагороди 12 520 125 грн. позивач мотивує тим, що він домовився з мешканцями с. Погребів, які є власниками паїв, про продаж 36 га підставним особам. Але внаслідок порушення кримінальної справи він не зміг закінчити цю роботу.

Відповідно до п. 1 ст. З Закону, у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Належних та допустимих доказів в задоволення даних позовних вимог позивач не надав, тому не підлягають задоволенню.

Відповідно Актів передачі-приймання виконаних робіт ОСОБА_1 та його дочка ОСОБА_4 провели оплату юридичних консультаційно - представницьких послуг адвокату, а саме:

30.12.2008 року в сумі 5.000,00 грн; 05.02.2010 року за період з січня по 31 грудня 2009 року в сумі 32.500, 00 грн.; 14.05.2010 року за період з 04 січня по 30 квітня 2010 року - 12.000,00 грн.; 31.12.2010 року за період з 15 червня по 31 грудня 2010 року -

26.0. 00 грн.; 30.12.2011 року за період з 10 січня по 30 грудня 2011 року - 44.000,00 грн.; 28.12.2012 року за період з 09 січня по 28 грудня 2012 року - 44.000,00 грн.; 31.12.2013 року за період з 8 січня по 31 грудня 2013 року - 42.000,00 грн.; 31.12.2014 року за період з 9 січня по 31 грудня 2014 року - 40.000,00 грн.; 21.12.2014 року за період з січня по 21 грудня 2015 року - 4.000,00 грн.; 30.10.2019 року за період з січня по 30 жовтня 2019 року - 4.000,00 грн., а всього 253.500,00 грн.

Виконання вказаних адвокатських послуг підтверджується матеріалами кримінальної справи №49-2632, кримінального провадження № 0000257, протоколами судових засідань , підготовленими та поданими разом зі ОСОБА_1 заяви , скарги та клопотання за період з грудня 2008 року. Відповідно до ст..3 п.4 Закону підлягають стягненню витрати сплачені позивачем у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги в розмірі 253500 грн.

Таким чином підлягає стягненню спричинена матеріальна шкода в розмірі 2 950 267грн.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди (п.5 ст.3 Закону)

Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону N 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону N 266/94-ВРвідшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися. У чинному КПК України це право закріплене вперше.

Також однією з новел чинного КПК України є глава під назвою "Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов", згідно зі статтею 130 якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Зважаючи на вказане,безпідставним є твердження ДКС України, що стягнення коштів є необґрунтованим, оскільки не наведено жодного доказу вини ДКС України щодо заподіяння шкоди позивачу.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з пунктом 1 статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону N 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону N 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на час розгляду справи, установлено з 01 січня 2023 року мінімальну заробітну плату встановлено на рівні 6 700,00 грн., а тому суд приходить до висновку, про те, що гарантований мінімум відшкодування моральної шкоди позивачці визначається з мінімальної заробітної плати в розмірі 6700,00 грн., що загалом становить: 6700 грн. * 130 міс. = 871000 грн.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у справі № 556/896/18 (провадження № 61-8182св19) та від 18 листопада 2020 року у справі № 554/5980/18 (провадження № 61-7636св19).

Норма частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначає, що у подібних правовідносинах відшкодування моральної шкоди провадиться виходячи з розміру, який не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суди, з урахуванням конкретних обставин справи, не обмежені у визначенні більшого розміру відшкодування моральної шкоди, тобто такий обрахунок є мінімально гарантованим законом, що узгоджуєтьсяз висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Таким чином законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених зміну його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, проаналізувавши надані суду докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про доведеність факту понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу порушеної кримінальної справи та розгляду кримінального провадження, що призвели до погіршення стану здоров`я, зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зв`язків, відтак суд приходить до висновку про те, що внаслідок завдання позивачці моральної шкоди у зв`язку з безпідставним перебуванням під слідством та судом на її користь підлягає стягненню відшкодування у розмірі 84500 грн., саме такий розмір моральної шкоди є виправданим у цій ситуації.

Отже, відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

З урахуванням наведеного, Державна казначейська служба України, як орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, у цій справі є органом, через який держава бере участь у справі як сторона.

Вказане узгоджуєтьсяз висновками, викладеними ВС/КЦС у справі № 346/5428/17 від 10.11.2021 р.

З огляду на викладене, суд дійшовши висновку про те, що позивачу завдана матеріальна та моральна шкода, яка повинна бути відшкодована за рахунок державного бюджету, шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь позивача у рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 280, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України,Офісу Генерального прокурора про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 2950267 грн. , моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду кошти в сумі 871 000 грн.

В іншій частині відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Позивач: ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 ,

Відповідач1:Державна казначейська служба України: 01601,м. Київ, вул.. Бастіонна,6

Відповідач2:Офіс Генерального прокурора: 01001,м. Київ, вул.. Різницька, 13/15

Дата складання повного тексту рішення 12.05.2023р.

Суддя Остапчук Т.В.