Справа № 638/6835/17
Провадження № 2/638/480/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2023 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Цвірюка Д.В.,

за участю секретарів Кутоманової (Ткаченко) К.С., Межирицької В.Ю., Куценко К.Д., Бондаренко А.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника позивача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Дзержинського районного суду м.Харкова в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Десята Харківська нотаріальна контора про поновлення порушеного права, визнання недійсним свідоцтва на спадщину, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до ОСОБА_2 , третя особа Десята Харківська нотаріальна контора в якому просить визнати недійсним свідоцтво на спадщину від 18.11.2016 року на квартиру АДРЕСА_1 , виданого на ОСОБА_2 та поновити її порушене право, визнавши за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування після смерті матері на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовної заяви посилається на те, що вона є єдиним спадкоємцем на спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті власника квартири її матері ОСОБА_5 . Зазначає, що прийняла спадщину, оскільки з жовтня 2015 року проживала разом з матір`ю за вищевказаною адресою та після смерті останньої продовжувала жити у спірній квартирі. 10 лютого 2017 року позивач звернулась до державного нотаріуса Десятої Харківської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, як єдиний спадкоємець першої черги за законом, однак отримала відмову у вчиненні такої нотаріальної дії, оскільки нею 17.05.2016 року було подано заяву про відмову від спадщини на користь ОСОБА_2 . Вказує, що вона є інвалідом другої групи з дитинства і не пам`ятає факту написання відмови від спадщини на користь ОСОБА_2 , а відповідач, скориставшись її хворобою підробила документи на спірну квартиру, ввела її в оману та незаконно заволоділа спірним майном. Зазначає, що іншого житла окрім спірної квартири вона не має, а отже ніяк не могла відмовитись від спадщини. На підставі викладеного просить визнати свідоцтво про право на спадщину від 18.11.2016 року, яке видано ОСОБА_2 недійсним.

Представником відповідача надано до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі з огляду на наступне. Так, зазначає, що після смерті ОСОБА_5 позивач звернулась до відповідача із пропозицією прийняти спадок спірну квартиру. Таке рішення позивач мотивувала тим, що власне житло у неї є, дітей не має, у неї багато боргів та утримувати ще одну квартиру вона не має можливості. Враховуючи те, що померла ОСОБА_5 до останнього часу свого життя опікувалась донькою, за власний кошт зробила ремонт у квартирі де мешкала позивач з чоловіком, та враховуючи, що позивач веде такий спосіб життя, що квартиру би дійсно забрали за борги, відповідач погодилась на таку пропозицію і прийняла спадок, який залишився від померлої сестри, після відмови її доньки від спадщини. При цьому зазначила, що позивач вводить суд в оману посилаючись на те, що в неї немає іншого житла, оскільки за ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_6 зареєстровано право спільної сумісної власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , в якій позивач і проживала на момент смерті матері. Після прийняття спадщини, відповідач продовжила опікуватись племінницею, та надала останній можливість проживати у спірній квартирі, оскільки у позивача виник конфлікт з чоловіком. Також зазначає, що ОСОБА_2 самостійно утримувала квартиру та привозила ОСОБА_1 продукти харчування та ліки. В подальшому, позивач повідомила відповідачу про те, що вона переїжджає жити до свого співмешканця в с.Ольшани Харківської області, в письмовому виді зазначила, що жодних матеріальних претензій до відповідача не має та хоче жити власним життям. Крім того вказує, що оскільки позивач є дієздатною особою, вона реалізувала своє право на відмову від спадщини, а отже підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Позивачем надано до суду відповідь на відзив, в якій позовні вимоги підтримала з тих самих підстав, які зазначила у позовній заяві. Додатково зазначила, що з квартири АДРЕСА_2 її знято з реєстрації, а отже після смерті матері вона жила у спірній квартирі, оскільки іншого житла не має.

Ухвалою судді від 11 травня 2017 року було відкрито провадження у справі.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 05.11.2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Десята Харківська нотаріальна контора про поновлення порушеного права, визнання недійсним свідоцтва на спадщину.

Постановою Харківського апеляційного суду від 22.04.2020 року рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 05.11.2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.09.2020 року рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 05.11.2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22.04.2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 01.10.2020 року зазначену цивільну справу прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання у справі.

Ухвалою суду від 26.01.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Крім того, зазначеною ухвалою витребувано з Десятої харківської державної нотаріальної контори копію засвідченої належним чином спадкової справи, яка була заведена після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 . Витребувано з Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» інформацію: чи знаходилась ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на лікуванні у КНП ХОР «ОКПЛ №3» у 2016 році; якщо перебувала, то з яким діагнозом; який курс лікування був призначений ОСОБА_1 у зв`язку з лікуванням; чи потребувала ОСОБА_1 подальшого лікування.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі. У вступному слові позивач зазначила, що підпис у заяві про відмову від прийняття спадщини не її, 17.05.2016 року в нотаріальній конторі не була та жодних заяв не підписувала.

Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явились, при цьому представник відповідача неодноразово подавала до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із знаходженням на заході країни.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 , який є знайомим дитинства ОСОБА_1 , показав, що він приїхав до м.Харкова по роботі та вирішив провідати ОСОБА_8 , так як не знав де вона проживає прийшов до квартири її матері ОСОБА_5 по АДРЕСА_3 та застав у квартирі ОСОБА_8 . Зі слів ОСОБА_8 йому відомо, що після смерті матері вона залишилась проживати у спірній квартирі. Остання також розповіла, що її ображає її тітка ОСОБА_9 . В цей же день до квартири приїхала ОСОБА_2 , яку свідок бачив вперше, та почала в його присутності кричати на ОСОБА_8 , виганяти її з квартири, зазначила, що вона є власницею, внаслідок чого у ОСОБА_8 стався приступ. Свідку відомо, що позивач з дитинства хворіє на епілепсію у зв`язку з чим двічі на рік проходила лікування у психіатричній лікарні. Як йому розповіла ОСОБА_1 , після смерті матері ОСОБА_2 незаконно поклала її у психіатричну лікарню. Щодо підписання ОСОБА_8 заяви у нотаріуса, йому не відомо. Зазначив, що він допоміг ОСОБА_8 зібрати речі та забрав її жити до себе в с.Вільшани, Харківської області.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 , яка є подругою померлої ОСОБА_5 , показала, що після смерті матері ОСОБА_8 проживала у її квартирі АДРЕСА_1 . Одразу після сорока днів зі смерті ОСОБА_5 , приблизно у лютому або травні 2016 року, тітка ОСОБА_11 поклала її у психіатричну лікарню, де остання знаходилась чотири місяця. Коли ОСОБА_8 виписали, вона прийшла додому у спірну квартиру та виявила, що усі її документи зникли. Свідок порадила їй звернутись у поліцію. Зі слів ОСОБА_8 свідку відомо, що вона жодних документів не підписувала, про які саме документах йшла мова, свідку не відомо. На питання представника позивача щодо підстав виселення Ірини з квартири матері показала, що ОСОБА_2 приїхала до квартири та побачила там незнайомого чоловіка, якого запросила ОСОБА_8 , внаслідок чого вона вигнала ОСОБА_8 та забрала ключі від квартири. Усі речі ОСОБА_8 залишились в квартирі. Як відомо свідку, іншого житла у позивача немає.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_12 , який є батьком позивача, показав, що як йому відомо ОСОБА_8 проживала разом з матір`ю ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 . Пізніше свідку стало відомо, що ОСОБА_5 померла, ОСОБА_13 залишилась проживати у квартирі. Через деякий час до ОСОБА_8 прийшла її тітка ОСОБА_2 , забрала ключі від квартири та вигнала ОСОБА_8 . Чи були для цього законні підстави свідку невідомо. Зі слів ОСОБА_8 свідку відомо, що вона до нотаріуса не зверталась та жодних заяв не підписувала.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_14 , яка є подругою померлої ОСОБА_5 , показала, що як їй відомо ОСОБА_2 , яка є тіткою ОСОБА_8 , залишила ОСОБА_8 без квартири в якій остання проживала разом з матір`ю ОСОБА_5 . ОСОБА_8 є єдиною спадкоємицею на майно померлої. Весь час ОСОБА_8 проживала разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_4 , доглядала за нею. Коли ОСОБА_5 померла, похованням займалось підприємство, де вона працювала разом зі свідком. Через рік після цього ОСОБА_8 розповіла свідку, що тітка її вигнала з квартири матері, так як вона запросила до себе чоловіка. Іншого житла у Ірини немає. Зі слів ОСОБА_8 знає, що остання до нотаріуса не зверталась. Також показала, що позивач з дитинства хворіє, однак що за хвороба свідок не знає, тільки відомо, що ОСОБА_8 непритомніє, бувають приступи, в ці моменти себе не контролює.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_15 , яка працює державним нотаріусом Десятої Харківської державної нотаріальної контори, показала, що ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 приїхали до нотаріальної контори, час не пам`ятає. ОСОБА_1 повідомила, що хоче написати заяву про відмову від прийняття спадщини на користь своєї тітки ОСОБА_2 . Коли ОСОБА_2 вийшла на декілька хвилин, свідок запитала у позивача чи впевнена вона що хоче відмовитись від спадщини, на що остання повідомила, що дійсно хоче надати таку заяву. Показала, що ОСОБА_1 особисто підписала заяву, жодного примусу з боку ОСОБА_2 не було. Свідок роз`яснила наслідки надання такої заяви. Після того як позивач надала заяву про відмову від прийняття спадщини, ОСОБА_2 надала заяву про прийняття спадщини, була заведена спадкова справа. Через деякий час до свідка прийшла ОСОБА_1 та надала заяву про прийняття спадщини, на що отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки раніше подала заяву про відмову від прийняття спадщини.

Суд, заслухавши вступне слово позивача та представника, допитавши свідків, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов наступного висновку.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.»

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

За приписом ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи, в тому числі реалізувати своє право заявити клопотання про призначення експертизи для встановлення істини щодо оспорюваного документа. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п.2, п.4, п.6 - п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті та безпосередньо надані в судовому засіданні, а також докази, надані до суду.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 03.02.2017 року.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 , яка належала померлій на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 14.01.1994 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду №1-94-0699, що підтверджується копією вказаного свідоцтва, а також довідкою ТОВ «Експертний будівельно-інжиніринговий центр» №987/28-09 від 28.09.2016 року.

Як вбачається з витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі №43870554 від 17.05.2016 року після смерті ОСОБА_5 17.05.2016 року Десятою Харківською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №274/2015 на підставі заяви про відмову від спадщини доньки померлої ОСОБА_1 від 17.05.2016 року та заяви про прийняття спадщини сестрою померлої ОСОБА_2 від 17.05.2016 року. Зазначене також підтверджуються наданими копіями спадкової справи.

Позивачка ОСОБА_1 є дочкою померлої ОСОБА_16 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції за актовим записом № 7779.

08 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернулась до державного нотаріуса Десятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно її померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 матері ОСОБА_5 .

Постановою державного нотаріуса Сімакової О.Г. Десятої харківської державної нотаріальної контори від 10 лютого 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що 17.05.2016 року вона подала до нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини на користь сестри спадкодавця ОСОБА_2 .

З матеріалів спадкової справи вбачається, що 17 травня 2016 року ОСОБА_1 дійсно звернулась до Десятої харківської нотаріальної контори з заявою про відмову від спадщини на користь ОСОБА_2 сестри спадкодавця. Заяву було зареєстровано у книзі обліку і реєстрації спадкових справ за № 656.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217).

За змістом статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частина друга статті 1274 ЦК України).

Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (частина п`ята статті 1274 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Передаючи зазначену справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд у своїй постанові від 16.09.2020 року зазначив, що суди не надали оцінку різним твердженням позивача про те, що вона заяву про відмову від спадщини не підписувала та те, що вона не розуміла значення своїх дій під час вчинення спірного правочину, що є взаємовиключними доводами, оскільки, якщо позивач заяву не підписувала, то вона буде вважатися такою, що прийняла спадщину, а визнання правочину (заяви про відмову від спадщини) недійсним з тих підстав, що вона не розуміла значення своїх дій при її написанні, потребує встановлення абсолютно інших фактичних обставин, застосуванню інших норм права і у залежності від цього призначення у визначеному ЦПК України порядку відповідної експертизи.

Так, звертаючись з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона є інвалідом ІІ групи та не пам`ятає про обставини написання заяви про відмову від спадщини. В подальшому, позивач в судовому засіданні зазначила, що 17.05.2016 року вона жодної заяви про відмову від прийняття спадщини не надавала, підпис у заяві є підробленим.

В судовому засіданні від 28.04.2023 року судом ставилось на обговорення питання щодо призначення відповідної експертизи для встановлення дійсності підпису ОСОБА_1 у заяві про відмову від прийняття спадщини від 17.05.2016 року, з роз`ясненням наслідків відмови від проведення експертизи, на що представник позивача зазначила, що клопотання про призначення експертизи заявлено не буде, наслідки зрозумілі.

При цьому, суд приймає як належний та допустимий доказ покази державного нотаріуса Сімакової О.Г., допитаної в якості свідка, яка показала, що ОСОБА_1 власноруч підписала заяву про відмову від спадщини на користь сестри її матері, жодного примусу з боку відповідача до позивача застосовано не було.

У суду немає підстав для сумнівів у достовірності показів цього свідка, який попереджений про кримінальну відповідальність та приведений до присяги.

При цьому, суд критично ставиться до показів інших свідків, які були допитані в судовому засіданні, оскільки останні безпосередньо не були присутні при підписанні позивачем заяви про відмову від прийняття спадщини, а отже їх покази не можуть слугувати належними та допустимими доказами по справі та не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Положеннями ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, враховуючи що дослідженими по справі доказами встановлено, що волевиявлення позивача при підписанні заяви по відмову від прийняття спадщини було вільним та відповідало її внутрішній волі, а інших доказів на спростування позиції відповідача позивачем не надано, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

На підставі ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-82, 258-259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, ст. ст. 202, 203, 321, 1216, 1223, 1268, 1273, 1274 ЦК України, суд -

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Десята Харківська нотаріальна контора про поновлення порушеного права, визнання недійсним свідоцтва на спадщину відмовити повністю.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 08.05.2023 року.

Сторони та інші учасники:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_5 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_6 ;

третя особа: Десята Харківська нотаріальна контора, м.Харків, вул.Бакуліна, буд.1.

Головуючий суддя: Д.В.Цвірюк