31.03.2023 Єдиний унікальний номер 205/685/20
Номер провадження: 2/205/791/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2023 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

за участю: представник позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання припиненим право користування квартирою та зобов`язання звільнення квартири,-

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_3 (далі Позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання припиненим право користування квартирою та зобов`язання звільнення квартири.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що їй, ОСОБА_3 , на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Після придбання вищевказаної квартири позивачу стало відомо, що в ній зареєстрований та проживає ОСОБА_4 (далі Відповідач). Однак, будь яких усних чи письмових домовленостей між відповідачем та нею стосовно його проживання у її квартирі не існує. Вказаний відповідач не є членом її сім`ї, чи її родичем. У позасудовому порядку позивач звернулася до відповідача із листом з вимогою щодо зняття до 12.01.2020 року з реєстраційного обліку, передачі їй наявних ключів від квартири, а також звільнення квартири від його особистих речей. Але, не було отримано жодної відповіді на надісланий лист, що свідчить про нехтування її законних вимог.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд визнати припиненим право ОСОБА_4 користуватися квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача звільнити спірну квартиру.

Відповідач ОСОБА_4 подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволені позовних вимог у їх повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на ті обставини, що позивачеві на момент придбання квартири було достеменно відомо про те, що в спірній квартирі він зареєстрований, це є його єдиним житлом, у якому він залишився проживати після розірвання стосунків із ОСОБА_5 , оскільки остання була подругою позивача. Також саме відповідач сплачує за комунальні послуги, несе інші витрати по утриманню такого житла.

Вказані обставини у їх сукупності такий учасник справи вважає достатніми для ухвалення рішення про відмову в задоволені позову.

Представник позивача подала до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якому просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилають також на те, що відповідач має інше житло (квартиру) на праві приватної власності за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Представник позивача у відкритому судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Представник відповідача у відкритому судовому засідання позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволені позовних вимог.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 27.01.2021 року вирішено зупинити провадження по цивільній справі № 205/685/2020 (2/205/579/2021) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням до набрання законної сили судовим рішенням по цивільній справі № 205/2371/20 (2/205/150/20, суддя Басова Н.В.), що була порушена за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі продажу недійсним в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі продажу.

Ухвалою суду від 10.01.2022 року вирішено поновити провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Ухвалою суду від 19.12.2022 року вирішеноу задоволені клопотання адвоката відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 про зупинення провадження по даній цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення про відмову у задоволені позовних вимог, виходячи із наступного.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, а сторонами визнана та обставина, що 30.08.2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. за реєстровим № 3072, відповідно до умов якого ОСОБА_5 купила квартиру АДРЕСА_1 .

Судом також встановлено, що у 2006 року відповідач, зі згоди власника такого житлового приміщення ОСОБА_5 , та як член його сім`ї, вселився, а з 05.12.2006 року був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 .

Матеріалами справи також підтверджено, що 19.12.2019 року між ОСОБА_5 та позивачем ОСОБА_3 було укладено Договір купівлі продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Балтакса І.В. за реєстровим № 1233, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 34743726 від 19.12.2019 року, відповідно до умов якого ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_1 .

Судовим розглядом також встановлено, що станом як на день укладання вказаного договору, так і на день звернення до суду позивача із вказаним позовом, відповідач ОСОБА_4 є зареєстрованим та фактично проживає за вказаною адресою, що підтверджується Довідкою № 1290 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/ будинку осіб від 23.01.2020 року.

Таким чином, з огляду на наведені обставини, оскільки позивач оспорює право на проживання відповідача у спірній квартирі, а у свою чергу відповідач наполягає на наявності в нього такого права, то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У поданій позовній заяві позивач, як новий власник вказаної квартири АДРЕСА_1 із посиланням на норми статей 386, 391, 405 ЦК України та статі 150 ЖК УРСР просила визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним житлом та зобов`язати відповідача звільнити спірну квартиру.

Розглядаючи такі вимоги, суд зазначає, що Конституцією України одночасно передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Одночасно із цим, згідно 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20жовтня 2011 року(заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16лютого 2017 року (заява № 43768/07).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, позбавлення особи право на житло у конкретному місці без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її позбавлення такого права буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Таким чином у даній справі позбавлення відповідача права на користування спірним житловим приміщенням в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права таких осіб на житло, внаслідок яких відповідач може втратити не лише право на користування житлом, а й позбутися такого права взагалі.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Суд вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт переходу права власності на житлове приміщення до іншої особи сам по собі не є безумовною підставою для позбавлення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх, а законність позбавлення права користування житловим приміщенням, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

В даному випадку судом встановлено, що позивач набув право власності на вказану квартиру у відповідності до вимог чинного законодавства.

У свою чергу відповідач вселився та почав користуватись таким житловим приміщенням не самовільно, а у передбаченому законом порядку, та за згодою його попереднього власника, не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, а відтак отримав право користуватись такою квартирою, як житлом. У такого відповідача вказана квартира є місцем його постійного проживання протягом майже 18 років та місцем реєстрації його місця мешкання.

Тобто вказане житлове приміщення для відповідача по справі є житлом, в розумінні ст. 8 Конвенції, адже такий учасник справи має наявні достатні та триваючи зв`язки із таким місцем.

За вищевказаними правовими нормами припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

У справі, що розглядається, позивач, набуваючи право власності на спірне житло, був достеменно обізнаний про реєстрацію та проживання в ньому вказаного відповідача колишнього члена сім`ї попереднього власника цього житла. У свою чергу, позивач хоча і набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявив розумну дбайливість про інтереси такої особи, не з`ясували, чи відмовляється відповідачі від свого права користування таким жилим приміщенням. На думку суду позивач за певної розумної обачності повинна була передбачити характер та вагу такого обтяження його майбутньої нерухомості.

З огляду на наведене, суд доходить висновку, що за наведених вище обставин позбавлення право користування таким житлом відповідача не буде відповідати принципу пропорційного втручання у права особи, та матиме наслідком порушення ст. 8 Конвенції, а відтак в задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання припиненим право користування квартирою та зобов`язання звільнення квартирислід відмовити в повному обсязі.

Щодо доводів позивача про надмірний тягар для неї у вигляді необхідності нести комунальні платежі за утримання та користування такою квартирою відповідачем, то суд вказує що власник майна не позбавлений права як звернутись до суду з окремим позовом про стягнення відповідних витрат на утримання такого майна із відповідача, так і врегулювати це питання у позасудовому порядку шляхом укладення сторонами відповідного договору.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Таким чином, суд вважає, сплачений судовий збір покласти на Позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 71,72 Житлового Кодексу України, ст. ст. 4,5,81,82, 90,141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання припиненим право користування квартирою та зобов`язання звільнення квартири, - відмовити в повному обсязі.

2. Судові витрати по справі покласти на позивача ОСОБА_3 .

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан