Проваження № 22-ц/824/4047/2023 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 травня 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року у справі за поданням старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башілова Валентина Олександровича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника у зведеному виконавчому провадженні № НОМЕР_1 ОСОБА_2 ,

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮ України Башілов В.О.звернувся до суду із вказаним поданням, яке мотивував тим, що у нього на примусовому виконанні перебуває виконавче зведене провадження № НОМЕР_1 щодо стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів на підставі наступних виконавчих листів: виконавчого листа Оболонського районного суду м.Києва від 16 липня 2016 року № 756/189/15-ц, виконавчого листа Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2015 року № 362/626/14-ц, виконавчого листа Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2016 року № 362/5858/14-ц, виконавчого листа Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2015 року № 362/5859/14-ц та виконавчого листа Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2015 року № 362/5407/14-ц.

За вказаними виконавчими листами боржником є ОСОБА_2 , який належно повідомлений про початок примусового виконання згідно ст.28 Закону України «Про виконавче провадження», окрім того, із цими провадженнями знайомився його представник Крикунов О.В . Однак, боржник борг не погашає, декларації про майно та доходи не подає. За боржником на праві власності зареєстровані транспортні засоби, на які накладено арешт і які оголошені в розшук, проте нерозшукані. Також зареєстровано об`єкти нерухомості і земельні ділянки, які неможливо описати, бо виконавців не допускають невідомі особи, що стверджується актами. У зв`язку з наведеним державний виконавець просив суд тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_2 до виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2015 року у справі

- 2 -

№ 362/5407/14-ц, рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2015 року у справі № 362/626/14-ц, рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2015 року у справі № 362/5859/14-ц, рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2016 року у справі № 362/5858/14-ц та рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року у справі № 756/7189/15-ц, провадження у яких зведено під єдиним номером НОМЕР_1.

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 13 грудня 2018 року у задоволенні подання відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою, стягувач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України у зведеному виконавчому провадженні № НОМЕР_1, посилаючись наїї незаконність та необгрунтованість.

Скарга мотивована хибністю висновків суду про відсутність підстав для тимчасового обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, оскільки оскаржувана ухвала постановлена на нечинних нормах, а саме п.2 ч.1 та ч.2 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадянами України», які виключені. Окрім того, судом не було всебічно досліджено матеріали справи та не врахвовано, що постановою державного виконавця накладено арешт на все майно боржника і оголошено у розшук усі транспортні засоби, однак виконавці не були допущені до майна боржника. При цьому боржник належно повідомлений про початок примусового виконання, однак борг не погашає. Судом не взято до уваги обставини, встановлені ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2018 року, якою задоволено подання виконавця про примусове проникнення до житла, а саме до комплексу будівель і споруд у АДРЕСА_1 , що належить боржнику, куди їх не було допущено.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В суді апеляційної інстанції стягувач ОСОБА_1 та його представник адвокат Іващенко В.І. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати ухвалу Печерського районного суду м.Києва як незаконну.

Представник боржника ОСОБА_2 адвокат Крикунов О.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судової ухвали та відсутність підстав для її скасування. Зазначив, що боржник жодним чином не ухиляється від виконання рішення, працює і з його заробітку йде відраухвання. Усе майно його арештоване і реалізується у встановленому законом порядку.

Державний виконавець Башілов В.О. та решта учасників належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується направленими згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на їх офіційні електронні адреси судовими повісткаим, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, клопотання про відкладення розгляду не подали, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив із відсутності передбачених законом підстав для задоволення подання.

При цьому суд виходив з того, що тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордонвиникає лише у разі ухилення боржника від виконання, покладених на нього рішенням суду зобов`язань, а наявність лише самого невиконаного зобов`язання не дає

- 3 -

підстав для тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до п.19 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Згідно ч.1 ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.3 ст.441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця (ч.4 ст.441 ЦПК України).

Судом встановлено, що на примусовому виконанні у державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮ України перебуває зведене виконавче провадження № НОМЕР_1 щодостягнення з боржника ОСОБА_2 на користь різних фізичних та юридичних осіб грошових коштів на підставі наступних виконавчих листів: виконавчого листа Оболонського районного суду м.Києва від 16 липня 2016 року № 756/189/15-ц, виконавчого листа Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2015 року № 362/626/14-ц, виконавчого листа Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2016 року № 362/5858/14-ц, виконавчого листа Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2015 року № 362/5859/14-ц та виконавчого листа Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2015 року № 362/5407/14-ц.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 26 червня 2018 року апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволена, ухвала Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 лютого 2018 року скасована і прийнята постанова про відмову у задоволені подання старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮ України Башілова В.О. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 .

Також, судом встановлено, що подання з додатками не містить переконливих доказів ухилення боржника ОСОБА_2 від виконання судового рішення на користь ОСОБА_1 .

З огляду на те, що юридична санкція у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України передбачена законом не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, а також враховуючи, що тягар доказування наявності факту ухилення від виконання зобов`язань покладається на виконавця, який цього факту не довів, суд обгрунтовано відмовив у задоволенні подання.

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що боржник умисно не виконує судове рішення.

Звертаючись до суду із поданням, державний виконавець не надав доказів на

- 4 -

підтвердження ухилення боржника від виконання рішення. Зокрема, у справі відсутні докази, що боржник має змогу виконати рішення, проте ухиляється від цього, зокрема, що у нього наявні грошові кошти чи інше майно і він його або приховує, або реалізує (намагається реалізувати), що б свідчило про його ухилення.

При цьому посилання в апеляційній скразі на те, що боржником зареєстровано об`єкти нерухомості і земельні ділянки, які неможливо описати, бо виконавців не допускають невідомі особи, що стверджується актами державного виконавця та ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2018 року, якою задоволено подання виконавця про примусове проникнення до житла, а саме до комплексу будівель і споруд у АДРЕСА_1 , що належить боржнику, куди їх не було допущено, апеляційний суд відхиляє, як такі, що не є безумовною підставою для застосування обмеження у праві виїзду боржника за кордон, оскільки дане нерухоме майно описане державним виконавцем і може бути реалізоване незалежно від наявності чи відсутності обмеження у праві виїзду.

Водночас встановлення такого обмеження не призведе до виконання рішення.

Фактично стягувач розуміє обмеження як міру покарання боржника за невиконання судового рішення, що є очевидно помилковим, оскільки вжиття обмежувальних заходів має наслідком виконання судового рішення, а не покарання боржника.

Окрім того, доводи апеляційної скарги про те, що має місце ухилення боржника ОСОБА_2 від виконання зобов`язань, що у своє чергу дає підстави для обмеження його виїзду за кордон, не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин. Отже, поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини, непереборної сили, події тощо (узагальнення судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, виконане Верховним Судом України 01 лютого 2013 року).

Як вище вказувалося, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, як помилково вважає скаржник, а за ухилення від їх виконання, про що вірно зазначив суд першої інстанції в ухвалі.

Державний виконавець не надав суду належних і допустимих доказів свідомого ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду.

При цьому колегія суддів враховує, що державний виконавець подав подання, у якому лише зазначено про те, що має місце зведене виконавче провадження щодо боржника ОСОБА_2 , яке не виконане.

Представник боржника ОСОБА_2 адвокат Крикунов О.В. всуді апеляційної інстанції зазначив, що боржник жодним чином не ухиляється від виконання рішення, працює і з його заробітку йде відрахування, усе належне йому нерухоме майно арештоване і реалізується у встановленому законом порядку.

Державний виконавець взагалі не зазначив у поданні, які конкретно виконавчі дії та коли вжиті ним у зведеному виконавчому провадженні на виконання судових рішень, в чому

- 5 -

вони полягають, а також не зазначив в чому саме полягає перешкоджання саме діями боржника ОСОБА_2 у проведенні таких виконавчих дій або неможливості їх проведення.

Подання державного виконавця не містить взагалі відомомстей про те, яке конкретно нерухоме чи рухоме майно належить боржнику і яким чином він перешкоджає у його реалізації.

Відхиляючи апеляційну скаргу, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Аналогічні приписи містяться у ст.313 ЦК України, згідно якої фізична особа має право на свободу пересування та має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Колегія суддів відповідно до приписів ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України застосовує при розгляді даної справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї як джерело права.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Водночас ч.1 ст.6 Конвенції гарантує справедливий судовий розгляд не тільки позивачу (стягувачу), а й іншій стороні - відповідачу (боржнику), в тому числі при вирішенні питання про встановлення обмежень у випадку невиконання судового рішення.

Свобода пересування гарантована ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до положень ч.2 якої кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Разом з тим, ч.3 вказаної статті передбачено, що на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26 листопада 2009 року) ЄСПЛ підсумував принципи, з урахуванням яких має відбуватися оцінка правомірності вжиття заходів щодо обмеження свободи пересування особи у зв`язку з неоплаченими боргами, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має грунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, бути пропорційним меті його застосування, тобто знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом.

При цьому у п.49 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів. Аналогічні висновки викладені у рішеннія ЄСПЛ від 13 листопада 2003 року у справі «Напияло проти Хорватії» п.п.78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (справа «Луордо проти Італії» п.96, справа «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» п.35, справа «Рінер проти Болгарії» п.121).

Отже, ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції дозволяє втручатися у здійснення особою права на свободу вільного пересування лише у відповідності із законом і в інтересах

- 6 -

національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб,якщо таке втручання було пропорційним.

Тобто, для втручання у право особи на свободу вільного пересування необхідно дотриматися розумного балансу між правами цієї особи та правами стягувача.

В даному випадку з урахуванням встановлених обставин втручання у право боржника ОСОБА_2 на свободу вільного пересування не можливо визнати таким, що здійснюється у відповідності із законом та, що є пропорційним переслідуваній меті, поскільки як вище вказувалося відсутні докази про його ухилення від виконння судового рішення за наявності такої можливості.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про помилкове посилання суду в ухвалі на положення п.2 ч.1 та ч.2 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадянами України» у редакції, які змінені Законом України від 17 грудня 2017 року № 2234-УІІІ.

Проте, такі посилання суду не призвели до неправильного вирішення подання і на правовий результат вирішення подання не вплинули, оскільки суд прийшов до вірноих висновків про недоведеність факут ухилення боржника від виконання, покладених на нього рішенням суду зобов`язань, а наявність лише самого невиконаного зобов`язання не дає підстав для тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні подання, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Даючи оцінку доводам стягувача, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає згідно п.2 ч.1 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: