ПОСТАНОВА

Іменем України

13 квітня 2023 року м. Кропивницький

справа № 405/3298/20

провадження № 22-ц/4809/75/23

Кропивницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Дуковського О.Л., Дьомич Л.М.,

при секретарі - Федоренко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда у складі судді Драного В.В. від 18 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про стягнення страхового відшкодування, пені та трьох відсотків річних, -

встановив:

У червні 2020 року ОСОБА_1 із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 30.12.2019 приблизно о 17.22 год. на об`їзній дорозі м. Кропивницького водій автомобіля марки «Рено докер» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який внаслідок ДТП загинув на місці події. Відповідальність водія була застрахована у ПрАТ «СК «Арсенал Страхування», згідно полісу № АО4099942.

Вказала, що 17.02.2020 на адресу ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» надіслано заяву про виплату їй страхового відшкодування як дружині загиблого ОСОБА_3 . Сума страхового відшкодування з урахуванням встановлено ліміту складає 50 076,00 грн. - моральної шкоди. Однак 20.05.2020 року ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» проведено часткову виплату страхового відшкодування в сумі 25 038,00 грн., що складає 50 % від заявленої суми, оскільки у настанні ДТП наявна провина пішохода ОСОБА_3 , яка встановлена у постанові про закриття кримінального провадження від 18.02.2020 року.

Вважає таку відмову незаконною, оскільки інформація щодо наявності умислу потерпілого чи непереборної сили у настанні ДТП пригоди в постанові про закриття кримінального провадження відсутня.

Посилаючись на ці обставини, позивач, з урахування поданої заяви про збільшення позовних вимог, просила стягнути з відповідача на її користь 25 038 грн у відшкодування моральної шкоди, пені з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 1767 грн 71 коп та три відсотки річних у розмірі 428 грн 05 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 січня 2022 року позов задоволено.

Суд стягнув з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 частину невиплаченого страхового відшкодування в сумі 25 038 (двадцять п`ять тисяч тридцять вісім) 00 грн., пеню у розмірі 1767,71 грн., три відсотки річних у розмірі 428,05 грн.

Суд стягнув з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати на правову допомогу в сумі 9000 грн.

Суд стягнув з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» в дохід держави судовий збір в сумі 840,80 грн.

В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Зокрема вказує, що судом першої інстанції не було враховано дії пішохода, невинуватість водія у спричиненні ДТП та ч.2 ст. 1193 ЦК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30.12.2019 близько 17 год.20 хв. рухаючись кільцевою автодорогою сполучення Бережинка-Аджамка та території Кропивнимцького району Кіровоградської області водій ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи автомобілем Renault Dokker, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в момент зустрічного роз`їзду з невстановленим транспортним засобом, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події.

За вказаним фактом 30.12.2019 року було відкрито кримінальне провадження № 0000318 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК України (а.с. 6)

Постановою слідчого відділу СУ ГУНП в Кіровоградській області від 18.02.2020 року кримінальне провадження було закрите у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Слідчим у постанові встановлено, що водій ОСОБА_2 у дорожній ситуації не мав технічної можливості запобігти ДТП, а грубе порушення пішоходом ОСОБА_3 ПДР України призвело до ДТП і його дії знаходяться у прямому причинному зв`язку з отриманням ним тілесних ушкоджень, які спричинили смерть (а.с. 13-16).

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 який керував транспортним засобом Renault Dokker, реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 26.07.2019 року № АО/4099942 (а.с. 193).

17.02.2020 ОСОБА_1 , яка є дружиною ОСОБА_3 (а.с. 9) через представника, звернулась до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» про виплату страхового відшкодування в сумі 50076,00 грн (а.с. 4).

20.05.2020 ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 25038 грн. 00 коп., тобто 50 % від загальної суми страхового відшкодування, пославшись на п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з яким у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Враховуючи, що постановою про закриття кримінального провадження від 18.02.2020 року встановлено, що причиною ДТП стало невиконання пішоходом ОСОБА_3 вимог ПДР України, внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження, від яких загинув, отже в діях водія ОСОБА_2 відсутній склад злочину, передбачений ч.2 ст. 286 КК України (а.с. 17,18).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про повне задоволення позовних вимог, виходив з того, що при заподіянні шкоди життю потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, цивільно-правова відповідальність власника такого джерела настає незалежного від його вини. Отже, якщо настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, виникає і обов`язок страховика здійснити страхову виплату в порядку, передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Стягуючи на користь позивача пеню та три відсотки річних, суд виходив з несплати страховиком повної суми страхового відшкодування, що є простроченням виконання грошового зобов`язання на яке поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

Статтею 1187 ЦК України передбачено об`єктивну (безвинну) цивільно-правову відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка завдана внаслідок його експлуатації третій особі.

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

У статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно із статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Відповідно до статті 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України.

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди;подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.

Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв`язку з чим сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду вказаним ознакам не відповідає, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації.

Відповідно до пункту 4.14 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, пішоходам забороняється: а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід; в) допускати самостійний, без нагляду дорослих, вихід дітей дошкільного віку на проїзну частину; г) переходити проїзну частину поза пішохідним переходом, якщо є розділювальна смуга або дорога має чотири і більше смуг для руху в обох напрямках, а також у місцях, де встановлено огородження; ґ) затримуватися і зупинятися на проїзній частині, якщо це не пов`язано із забезпеченням безпеки дорожнього руху; д) рухатися по автомагістралі чи дорозі для автомобілів, за винятком пішохідних доріжок, місць стоянки і відпочинку.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції не погоджується з доводами скаржника, що відсутність у водія ОСОБА_2 технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою.

У відповідності до частини другої статті 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Згідно частини третьої статті 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу (витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо), у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Отже, суд може зменшити розмір шкоди на підставі частини другої статті 1193 ЦК України в разі встановлення, що виникненню вказаної шкоди сприяла груба необережність потерпілого.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №445/370/19 (провадження №61-10504св20).

Разом з тим, відповідно до статті 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, у сукупності не може бути меншим, ніж 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку. Усім особам, які відповідно до зазначеної статті мають право на відшкодування моральної шкоди, це відшкодування виплачується рівними частинами.

Отже, мінімальна заробітна плата у 2019 році становила 4173 грн, тому розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим ніж 50076 грн.

Доводи відповідача про те, що, потерпілий ОСОБА_3 є винним в настанні ДТП, тому страховик відповідно до норми пункту 36.3 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір страхового відшкодування маральної шкоди та витрат на поховання визначив шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб, були предметом розгляду судом першої інстанції, і як правильно зазначив суд, положення зазначеної норми Закону застосуванню в даних правовідносинах не підлягають, оскільки у ній йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, а цивільно-правова відповідальність пішохода ОСОБА_3 не була і не може бути застрахована відповідно до вимог вказаного Закону.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 січня 2019 року у справі № 274/4882/17-ц (провадження № 61-38295св18).

Отже, висновок суду першої інстанції, що розмір страхового відшкодування на користь позивача повинен визначатись страховиком без поділу розміру заподіяної шкоди на водія ОСОБА_2 , відповідальність якого була застрахована, та пішохода ОСОБА_3 , колегія суддів вважає правильним і повністю з ним погоджується.

Колегія суду також звертає увагу, що оцінка дій ОСОБА_3 як особи, що своїми діями сприяла виникненню шкоди, потребує детального вивчення.

Тоді як в постанові слідчого в кримінальній справі про закриття кримінального провадження такий аналіз відсутній.

Зокрема, слідчим не визначено як саме пов`язані дії пішохода з неможливістю уникнення зіткнення з ним транспортного засобу, яким керував ОСОБА_2 . В чому саме полягає порушення Правил Дорожнього Руху пішоходом ОСОБА_3 .

З огляду на вказане та положення ст. 82 ЦПК України, згідно яких, обставини, встановлені зазначеною постановою слідчого про закриття кримінального провадження не є підставами, звільненими від доказування, колегія суддів не вважає вину ОСОБА_3 у спричиненні дорожньо-транспортної пригоди доведеним фактом.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що розмір страхового відшкодування моральної шкоди в розмірі 50076 грн має бути відшкодовано страховиком повністю, а не розмірі половини цієї суми, та стягнув іншу половину невиплаченої страховиком суми, яка становить 25038 грн.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 (провадження №12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України).

Крім того, у пункті 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Згідно зі статтею 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

За несвоєчасну виплату страхового відшкодування страховик має сплатити на вимогу страхувальника (чи вигодонабувача) пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла за період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Суд першої інстанції, встановивши, що страхові виплати за моральну шкоду сплачені страховиком позивачу не в повному обсязі, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача пені з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 1767,71 грн та трьох відсотків річних у розмірі 428,05 грн.

З урахуванням зазначеного вище, колегія суддів приходить до висновку про те, що розглядаючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову в межах заявлених позовних вимог.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди скаржника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02.05.2023.

Судді:

О.А.Письменний О.Л. Дуковський Л.М. Дьомич