Справа № 183/200/23
№ 2/183/1809/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2023 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Парфьонова Д. О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про:

-визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на двадцять другій сесії Перещепинської міської ради VIII скликання, а саме: «Міській голова поховав місцеве самоврядування, створив злочинне угрупування та систему з відмивання коштів, займається корупційними діями. Залишок коштів міський голова разом зі своїми прибічниками деребанить на свою та їх користь, а також на користь любовниці»;

-зобов`язання ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію, яку він поширив про ОСОБА_1 у спосіб, найбільш близький до способу її поширення, а саме - виступити на найближчій сесії Перещепинської міської ради із спростуванням неправдивої інформації, що була поширена;

-стягнення з ОСОБА_2 20 000 грн 00 коп моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

05 січня 2023 року позивач звернувся до суду з указаним позовом.

Позовна заява обґрунтована тим, що 01 грудня 2022 року розпорядженням Перещепинського міського голови № 324 скликано двадцять другу сесію Перещепинської міської ради VIII скликання на 12 грудня 2022 року о 11:00 годині в приміщенні Базового центру культури і дозвілля за адресою: м. Перещепине, вул. Шевченка, 48. 12 грудня 2022 року на сесії Ради призначені для розгляду питання, відповідно до порядку денного 22 сесії Перещепинської міської ради VIII скликання. Перед початком розгляду зазначених питань, слово для виступу взяв ОСОБА_2 , який знаходячись за трибуною, в своїй промові, яку він озвучив на відео фіксацію, перед депутатами, посадовими особами Перещепинської міської ради та мешканцями громади, безпідставно допустив низку ганебних висловлювань, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, як Перещепинського міського голови. Так, ОСОБА_2 звинуватив позивача в тому, що: «Міській голова поховав місцеве самоврядування, створив злочинне угрупування та систему з відмивання коштів, займається корупційними діями. Залишок коштів міський голова разом зі своїми прибічниками деребанить на свою та їх користь, а також на користь любовниці». На запитання позивача, як головуючого, щодо того, кого конкретно ОСОБА_2 звинувачує у своїх висловлюваннях, ОСОБА_2 чітко відповів, що він звинувачує ОСОБА_1 .

Позивач указує, що всі висловлювання ОСОБА_2 є неправдивими та такими, що формують негативне відношення до позивача депутатів та посадових осіб ради, а також мешканців територіальної громади, порочать його честь та гідність. Крім того, ганебні висловлювання ОСОБА_2 з приводу того, що позивач займається відмиванням коштів та неправомірно отримує та відчужує їх на користь любовниці призвело до напруги у відношеннях родини позивача, який має дружину та двоє неповнолітніх дітей. Це також порочить честь та гідність позивача, як чоловіка, батька та як родича для всіх своїх близьких осіб та близьких осіб дружини. Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до позивача, що, в свою чергу, впливає на зниження цінності особи позивача, приниження його гідності. Також, поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих, принижуючи його честь. Позивач вважає, що поширенням недостовірної інформації щодо нього відповідачем завдано шкоди його немайновим інтересам, порушує його гідність та ділову репутацію.

Позивач зазначає, що оскільки він є публічною особою, займає посаду голови Перещепинської міської ради, то розповсюдження про нього недостовірної та негативної інформації відповідачем завдає шкоди його діловій репутації та посягає на честь і гідність. Неправомірними діями відповідача позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях та переживаннях, порушенні душевної рівноваги, у зв`язку з тим, що позивач був ображений та принижений, це може вплинути на його імідж та на його подальше спілкування з депутатами та посадовими особами міської ради, а також мешканцями громади, родичами, і тому позивач змушений доводити, що зазначена інформація є неправдивою. Вважає, що сума моральної шкоди у розмірі 20 000 грн є мінімальною для відшкодування його душевних страждань, відтак - розумною та справедливою.

Ухвалою судді від 10 січня 2023 року позовну заяву залишено без руху. Недоліки позову усунуто 01 лютого 2023 року.

Ухвалою судді від 07 лютого 2023 року, після отримання відповіді органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи, позовну заяву залишено без руху. Недоліки позову усунуто 20 лютого 2023 року.

Ухвалою судді від 21 лютого 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у цивільній справі. Постановлено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

11 квітня 2023 року судом отримано відзив на позовну заяву, направлений відповідачем до суду з доказами направлення позивачеві. Згідно з відзивом, відповідач просить відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі. В обґрунтування відзиву посилається на те, що він є депутатом Перещепинської міської ради. 12 грудня 2022 року відбулася 22-га сесія Перещепинської міської ради VIII скликання, на початку якої відповідач висловив своє оціночне судження щодо Перещепинського міського голови позивача. Виходячи із змісту позовних вимог та їх обґрунтування позивач, як посадова особа, не надав суду докази та не довів, що поширена про нього інформація є твердженням про факти, а не оціночним судженням і що оскаржена інформація принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідач, під час свого виступу 12 грудня 2022 року на засіданні 22-гої сесії Перещепинської міської ради УШ скликання висловив свої оціночні судження, які не містять фактичних даних. Тобто - без посилання на фактичні дії позивача та інших посадових осіб, без зазначення, конкретних дат та обставин протиправних дій позивача, а через це такі оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Тобто, висловлення відповідача на зазначеному засіданні сесії Перещепинської міської ради є оціночними судженнями відповідача, які ґрунтуються на його особистому трактуванні отриманої з різних джерел інформації, а не твердженням.

Згідно з відомостями веб-сайту трекінгу відправлень АТ «УКРПОШТА» (track.ukrposhta.ua) станом на 08 травня 2023 року, поштове відправлення № 123 з вкладенням у виді відзиву на позовну заяву, направлений на адресу позивача відповідачем 31 березня 2023 року, вручено особисто позивачеві 14 квітня 2023 року.

Відповіді на відзив від позивача, у встановлений суддею в ухвалі про відкриття провадження п`ятиденний строк з урахуванням часу на поштовий обіг, до суду не надходило.

Суд, дослідивши докази у справі, установив такі обставини справи та відповідні правовідносини.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Судом установлено, що 01 грудня 2022 року розпорядженням Перещепинського міського голови Цвіркуна Я. О. № 324 скликано 22 сесію Перещепинської міської ради VIII скликання на 12 грудня 2022 року о 11:00 годині в приміщенні Базового центру культури і дозвілля за в м. Перещепине /а.с.14/.

З засвідченої копії протоколу 22 сесії Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області VIII скликання після відкриття сесії, виконання Державного Гімну України, обрання секретаріату, обрання лічильної комісії, оголошення порядку денного, голосування за чотири пропозиції постійних комісій перед затвердженням порядку денного в цілому, за проханням ОСОБА_2 відповідачеві надано слово головуючим - позивачем у справі. ОСОБА_2 . В протоколі вказано: «Головуючий надав слово Павлу СЕЛІХОВУ, котрий звинуватив особисто міського голову ЦВІРКУНА Ярослава у тому, що він поховав місцеве самоврядування, створив злочинне угрупування. Додатково повідомив, що міський голова створив систему відмивання коштів. Залишок коштів міський голова разом зі своїми прибічниками деребанить на свою та їх користь, на користь любовниці.».

З дослідженого судом відеозапису 22 сесії Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області VIII скликання, наданого позивачем на електронному носії інформації вбачається, що:

- під час проведення сесії ради, Головуючим надано слово для виступу ОСОБА_2 . З 07:15 хвилини запису ОСОБА_2 зазначив: « ОСОБА_3 , шановні колеги, депутати, я хочу тут, при вас звернутись до голови, до його короткої пам`яті. Минула сесія у нас не відбулась, не була затверджена черга денна. Чому? Тому що не був включений в чергу денну звіт голови про організацію роботи виконавчого органу і не було включено питання розгляду депутатських запитів. Пам`ятаємо це. І знову теж саме. Знову це не включено і так далі. Крім цього, я повинен сказати наступне, що Міській голова поховав місцеве самоврядування»;

- після зауважень головуючого, ОСОБА_2 продовжив: «Поховав самоврядування, створив злочинне угрупування. Я думаю після цієї заяви поліція мене повинна викликати і запитати, в чому воно проявляється і які в мене є докази, мене і ще ряд депутатів. І створив систему відмивання коштів»;

- на запитання головуючого, щодо конкретних осіб та прізвищ, імен по батькові, про яких йдеться мова, ОСОБА_2 відповів: «Я ж сказав голова. Потім, питання після того, як я все доповім.»;

- З 08:42 хвилині запису ОСОБА_2 продовжив: «В бюджеті на 23 рік, знову, планується фонд оплати праці по старій структурі, в якій, зважаючи на те, що багато посад вакантні, остається залишок, який голова разом зі своїми приспішниками «деребанить» на свою користь, на їх користь, на користь любовниці і так далі і тому подібне. Прошу на це звернути увагу.».

- на запитання головуючого, щодо ідентифікації осіб відповів: «Послухайте, потім, питання, після того, як я все доповім.»;

- З 09:16 хв. ОСОБА_2 продовжив: «В черзі денній немає питань, які обов`язково повинні розглядатись перед тим, як розглядатимуться питання бюджету. Це перше. Про затвердження структури та чисельності виконавчих органів Ради. І друге Про оплату праці міського голови. Чому їх немає? Я думаю, що всім зрозуміло, що це питання, в яких голова не зацікавлений, щоб ми їх розглядали.».

- в наступному, продовжуючи виступ, ОСОБА_2 запропонував доопрацювати бюджет та відкласти розгляд бюджету громади та план її розвитку, внести до порядку денного пропозицію включити до порядку денного питання: «Про затвердження структури та чисельності виконавчих органів Ради» та «Про звіт міського голови».

- на 10:53 хвилині виступу ОСОБА_2 зазначив: «Звинувачую особисто голову ОСОБА_1 ». Вказав про необхідність обов`язкового включення до порядку денного його пропозицій.

Позивач в позовній заяві вказує, що поширена ОСОБА_2 на засіданні ради неправдива інформація щодо протиправних дій позивача порушує його честь, гідність та ділову репутацію, як міського голови.

Таким чином, судом установлено наявність спору між позивачем та відповідачем, предметом якого є захист честі та гідності, ділової репутації внаслідок публічного поширення відповідачем інформації.

Вирішуючи спір суд виходить з такого.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Стаття 68 Конституції України вказує, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про інформацію», реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до ст. 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється законом.

За ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація про особу вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Статті 297, 299 ЦК України встановлюють, що кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно з частиною 2 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

У пунктах 18 та 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 роз`яснено, що обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього порушено його особисті немайнові права. Разом з тим, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Отже, спростуванню підлягає тільки поширена недостовірна інформація і саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Водночас, згідно зі ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

За змістом частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

При цьому суспільство також має право на отримання інформації яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.

Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, згідно зі статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи, або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження і критику у поєднанні з дотриманням розумних меж цих суджень.

Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»).

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини.

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Європейський суд з прав людини 02 червня 2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

У зазначеному рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів.

У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до частини другої статті 10 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства».

Ураховуючи вищенаведені норми права, практику Європейського суду з прав людини, суд вважає, що позивач, як посадова особа органу місцевого самоврядування, повинен бути готовим витримувати більше критики, ніж приватні особи, та більш холоднокровно ставиться до неї.

Так, ураховуючи те, що позивач є посадовою особою органу місцевого самоврядування, тобто публічною особою, та аналізуючи загалом виступ відповідача, на початку якого поширено інформацію, яку позивач вважає фактичним твердженням, негативною та недостовірною, загальний тон зауважень відповідача, з огляду на характер використання мовних засобів, логічну структуру та побудову всього виступу, результат та суспільний інтерес питань, які відповідач висвітлив внаслідок виступу - необхідність включення до порядку денного органу місцевого самоврядування низки питань та неможливість розгляду без вирішення цих питань, побудову інформації, яка не містить конкретних вказівок на дати, конкретні обставини подій, критику виконання функцій із більшим наголосом саме на посаду особи щодо якої така інформація поширюється, суд вважає, що спірна інформація є переконанням відповідача ОСОБА_2 , його оцінкою дій позивача та критикою, оціночним судженням, а отже - не є фактичним твердженням, тому не може бути предметом судового захисту у розумінні ст. 277 ЦК України.

Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію інформацію та зобов`язання спростувати її.

Також, оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, які задоволенню не підлягають, то суд вважає такими, що не підлягають задоволенню і вимоги про відшкодування моральної шкоди.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено порушення відповідачем його прав, а тому у задоволенні позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання недостовірною інформації та її спростування, відшкодування моральної шкоди, необхідно відмовити в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо судового збору, суд, з урахуванням ст. 141 ЦПК України, покладає їх на рахунок позивача, у задоволенні позову якого відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 76, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 279 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено і підписано 08 травня 2023 року.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНКОПП НОМЕР_1 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; паспорт серії НОМЕР_2 виданий Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області від 10 жовтня 1995 року; РНОКПП невідомий; проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Суддя Д. О. Парфьонов