Житомирський апеляційний суд
Справа №296/5336/22 Головуючий у 1-й інст. Анциборенко Н.М.
Категорія 70 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Радченка С.В.

розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №296/5336/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - виконавчий комітет Житомирської міської ради як орган опіки та піклування, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором про сплату аліментів на дитину, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Анциборенко Н.М. в м. Житомир,

в с т а н о в и в :

У серпні 2022 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду позовом, у якому просив стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором про сплату аліментів на дитину від 08.02.2016 у розмірі 11 000 грн., а також 2200 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Позовні вимоги мотивував тим, що 08.02.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про сплату аліментів на дитину. Зазначає, що відповідно до пункту 2 договору ОСОБА_2 зобов`язаний сплачувати на утримання дитини аліменти у розмірі 500 грн щомісячно. Вказує, що ОСОБА_2 свій обов`язок щодо сплати аліментів виконував частково і за період з 11.11.2020 по 25.08.2022 виник борг у розмірі 11000 грн., а саме за 22 місяці несплати. Стверджує, що з метою врегулювання спору ОСОБА_1 15.07.2022 направила ОСОБА_2 вимогу про сплату боргу, але останній відмовився сплачувати борг. Враховуючи вищевикладене просить задовольнити позов ОСОБА_1 в повному обсязі та стягнути із ОСОБА_2 борг за договором про сплату аліментів на дитину від 08.02.2016 у розмірі 11 000 грн., а також 2200 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 17 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги того факту, що саме відповідачем запропоновано укладення договору про сплату аліментів. Зазначає, що відповідачем здійснювалися юридично значимі дії щодо виконання умов договору, а саме сплачував кошти в розмірі визначеному у договорі. Стверджує, що в своєму рішенні суд першої інстанції зазначив, що договір був укладений з метою отримання нею державної допомоги, але даний висновок суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях, оскільки судом першої інстанції не встановлено, яку саме допомогу вона отримувала від держави.

Зазначає, що відповідач не оскаржував договір, що є додатковим підтвердженням про помилковість встановлених обставин судом першої інстанції щодо фіктивності укладеного між сторонами договору. Стверджує, що їх син у судовому засіданні надав пояснення, що в період нарахування боргу, а саме з 11.11.2020 по 25.08.2022 проживав з нею та був на повному її утриманні, а з кінця серпня 2022 року періодично проживав з батьками відповідача. Наголошує на тому, що відповідач неналежним чином виконував свої зобов`язання за договором про сплату аліментів від 08.02.2016 в період з 11.11.2020 по 25.08.2022 у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 11 000 грн. Враховуючи вищевикладене просить рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 березня 2023 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Зазначає, що апелянт безпідставно заперечує фіктивність договору задля оформлення соціальної допомоги. Вказує, що їх син ОСОБА_5 після розлучення з позивачем проживає з ним, він знаходиться на його утриманні і за навчання сплачує він. Враховуючи вищевикладене просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч.1 ст.369 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 08.02.2016 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір про сплату аліментів на дитину, що посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гуковою Н.Є. та зареєстрований в реєстрі за №318.

Відповідно до п.2 договору за домовленістю батьків договором встановлюється обов`язок батька сплачувати на утримання дитини аліменти у розмірі 500 грн 00 коп щомісяця.

Аліменти повинні бути сплачені батьком не пізніше 20 числа кожного поточного місяця у наступних місяцях шляхом сплати суми аліментів готівковими коштами матері.

Відповідно до п.4 даного договору батьки домовилися, що дитина буде проживати разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно п.6 договору відповідно до ч.2 ст.189 СК України у разі невиконання батьком своїх обов`язків за договором, аліменти або додаткові витрати на дитину з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Даний договір сторонами не розривався та був дійсним до 14 квітня 2023 року.

Зі змісту вимоги щодо стягнення боргу за договором про сплату аліментів на дитину від 15.07.2022 ОСОБА_1 просила ОСОБА_2 виконати зобов`язання та сплатити борг по договору про сплату аліментів на утримання сина ОСОБА_1 за період з 21.02.2016 по 15.07.2022 у розмірі 39000 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач за виконавчим написом нотаріуса про примусове стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини згідно умов укладеного договору не зверталась, не отримувала та надалі на примусове виконання до органів державної виконавчої служби не пред`являла. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що у судовому засіданні встановлено, що неповнолітній син сторін з червня 2020 року постійно не проживав і наразі не проживає з позивачем, проживаючи періодично з батьковими батьками, батьком або сам.

Розглядаючи даний спір колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини другої та дев`ятої статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

У частині першій статті 9 СК України передбачено, що регулювання сімейних відносин за домовленістю (договором) сторін подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Відповідно до положень ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з частиною другою статті 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Частиною першою статті 189 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Встановлено, що договір, укладений між сторонами 08 лютого 2016 року, містить усі істотні умови, які необхідні для укладення такого виду договору, умови надання коштів на утримання дитини, їх розмір, що відповідає інтересам дитини та є обов`язковими для сторін договору. Цей договір укладений у письмовій формі і нотаріально посвідчений.

Частиною другою статті 189 СК України встановлено, що у разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 27 листопада 2019 року (справа №456/1836/16-ц), встановлений частиною другою статті 189 СК України порядок стягнення аліментів за виконавчим написом нотаріуса не може бути перешкодою для звернення за захистом порушених прав до суду. Окрім того, законодавець передбачив додаткову можливість спрощеного стягнення аліментів за виконавчим написом нотаріуса саме в інтересах дітей з метою спрощення процедурних питань, але в жодному разі цим правом не обмежив право на судовий захист.

Відповідно до положень статей 526, 527 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно із частиною четвертою статті 15 СК України невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Відповідно до п.2 договору за домовленістю батьків договором встановлюється обов`язок батька сплачувати на утримання дитини аліменти у розмірі 500 грн щомісяця. Отже, умовами договору визначено, що грошові кошти на утримання дитини відповідач зобов`язаний передавати щомісячно матері дитини, тобто позивачці у даній справі.

Проте, аналізуючи матеріали справи стосовно розміру заборгованості вбачається, що в позовній заяві ОСОБА_2 просить стягнути аліменти за період з 11.11.2020 по 25.08.2022 у сумі 11 000 грн. У свою чергу, в позовній заяві позивач посилається на вимогу, яка направлялася відповідачу, щодо стягнення боргу за договором про сплату аліментів на дитину від 15.07.2022, в якій ОСОБА_1 просила стягнути аліменти за період з 21.02.2016 по 15.07.2022 у розмірі 39000 грн.

Колегія суддів звертає увагу на те, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач не виконував свого обов`язку щодо сплати аліментів. Крім того, матеріали справи не містять жодного розрахунку заборгованості по договору про сплату аліментів, в якому було б зазначено період за який виникла заборгованість так і суми заборгованості.

В силу ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненнями чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Колегія суддів звертає увагу на той факт, що відповідно до п.4 укладеного договору батьки домовилися, що дитина буде проживати разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

У свою чергу, судом першої інстанції було встановлено, що неповнолітній син сторін ОСОБА_1 з червня 2020 року постійно не проживав і наразі не проживає з позивачем, проживаючи періодично з дідом, бабою по лінії батька, батьком або сам. Дана обставина частково підтверджується позивачем у доводах апеляційної скарги.

Окрім того, відповідно до довідки ПП «Керуючої компанії «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №9 Сервіс» №921 від 23.11.2022 вбачається, що ОСОБА_1 проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , тобто за адресою відповідача.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що її син в період нарахування боргу, а саме з 11.11.2020 по 25.08.2022 проживав з нею та був на повному її утриманні не підтверджуються жодними належними та допустимим доказами.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів зауважує, що посилання суду першої інстанції стосовно того, що позивач за виконавчим написом нотаріуса про примусове стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини згідно умов укладеного договору не зверталась, не отримувала та надалі на примусове виконання до органів державної виконавчої служби не пред`являла хоч і є помилковими, проте це не впливає на правильність прийнятого рішення.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав р людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції залишено без змін рішення суду першої інстанції, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді