Справа № 367/3937/22
Провадження № 2/369/2232/23
РІШЕННЯ

Іменем України

02.05.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Янченка А.В.,

при секретарі судового засідання Безкоровайній М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві цивільну справу № 367/3937/22 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» про захист прав споживачів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» про захист прав споживачів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в листопаді 2021 року для особистих потреб та потреб членів своєї родини вирішила придбати легковий автомобіль.

10.11.2021 року між позивачем та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, згідно з умовами якого сторона 1 і сторона 2 зобов`язалися укласти в майбутньому договір купівліпродажу (основний договір) на належній стороні 1 транспортний засіб строком до 31.03.2022 року (п. 1.1 та п. 1.2 договору).

Відповідно до п. 2.1 договору, продаж транспортного засобу вчиняється між сторонами за ціною (вартістю) в розмірі 168845,86 гривень, у тому числі ПДВ 28140,98 гривень, та сплачується стороною 2 в безготівковій формі на поточний рахунок сторони 1 в національній валюті України гривні.

Згідно п. 2.3 Договору сторона 2 сплачує в день підписання цього Договору стороні 1 в якості завдатку першу частину суми вартості транспортного засобу на розрахунковий рахунок сторони 1 в розмірі 103535,83 гривень, у тому числі ПДВ 17255,89 гривень.

На виконання зазначеного договору 11.11.2021 року позивачем було сплачено на користь відповідача грошові кошти в розмірі 103536,00 гривень, 01.05.2022 року 65310,03 гривень, а всього 168846,03 гривень.

Таким чином договір вважається укладеним, тому як сторони прийняли його до виконання.

Відповідно до умов договору та з урахуванням оплати послуг сторона 1 повинна була укласти зі стороною 2 Основний договір на належний стороні 1 автомобіль до 31.03.2022 року, однак прострочив виконання такого зобов`язання, на момент подання позову, на 179 днів.

Крім того, позивач відзначила, що пізніше нею було з`ясовано, що транспортний засіб стороні 1 не належить, і на момент подання позовної заяви, право власності сторона 1 на цей транспортний засіб не набула, що робить неможливим виконання в подальшому умов договору з боку сторони 1.

Відповідно до пункту 4.1 на теперішній час, термін дії договору закінчився, позивач сплатила кошти, але відповідач свої зобов`язання не виконав.

Позивачем неодноразово було ініційовані спроби вирішити конфлікт з відповідачем у позасудовому порядку, шляхом усного спілкування, однак відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав.

Крім того, позивач вказує, що сума боргу в розмірі 168845,86 гривень з урахуванням індексу інфляції за період з квітня 2022 року по вересень 2022 року становить 168845,86 гривень х 1,031 х 1,027 х 1,031 х 1,007 х 1,011 = 187654,43 гривень. Сума інфляційних втрат складає 18808,57 гривень = 187654,43 гривень 168845,86 гривень.

Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та правової позиції, викладеної в Постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27.08.2020 року, справа № 587/823/19, сума пені розраховується з урахуванням 179 днів прострочення виконання зобов`язання: 168845,86 гривень х 179 днів х 3 5 = 906702,27 гривень.

На підставі вище наведеного, позивач просила суд визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» укладений 10.11.2021 року, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» на користь ОСОБА_1 суму сплаченого авансу в розмірі 168845,86 гривень, суму інфляційних втрат в розмірі 18808,57 гривень, пеню в розмірі 906702,27 гривень та понесені судові витрати.

11.11.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче провадження у справі.

03.03.2023 року представником позивача було подано через канцелярію суду заяву, в якій останній зазначив, що просить здійснювати розгляд справи у його та позивача відсутності.

06.03.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті.

02.05.2023 року позивач та представник позивача в судове засіданні не з`явилися.

02.05.2023 року представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України).

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно із ст. 1-1 вищевказаного Закону цей Закон регулює відносини між споживачем товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

З наведеного випливає, що спірні правовідносини, які склались між позивачем та відповідачем підлягають регулюванню Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу, одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. З наведеної норми права випливає, що предметом договору купівлі-продажу може бути, в тому числі і товар, який продавець набуде в майбутньому. Попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором (ч. 1 ст. 635 ЦК України).

Укладаючи попередній договір, позивач бажав настання реальних наслідків у виді якнайшвидшого отримання у власність бажаного автомобіля.

Крім того, пізніше виявилось та стало очевидним, що за спірним договором відповідач фактично зобов`язався надати послуги позивачу з викупу транспортного засобу за кошти позивача з аукціону, транспортування його до України та розмитнення, про що свідчить попередній договір.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 635 ЦК України, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію його укладення.

Судом встановлено, що 10.11.2021 року між позивачем та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, згідно з умовами якого сторона 1 і сторона 2 зобов`язалися укласти в майбутньому договір купівліпродажу (основний договір) на належній стороні 1 транспортний засіб строком до 31.03.2022 року (п. 1.1 та п. 1.2 договору).

Відповідно до п. 2.1 договору, продаж транспортного засобу вчиняється між сторонами за ціною (вартістю) в розмірі 168845,86 гривень, у тому числі ПДВ 28140,98 гривень, та сплачується стороною 2 в безготівковій формі на поточний рахунок сторони 1 в національній валюті України гривні.

Згідно п. 2.3 Договору сторона 2 сплачує в день підписання цього Договору стороні 1 в якості завдатку першу частину суми вартості транспортного засобу на розрахунковий рахунок сторони 1 в розмірі 103535,83 гривень, у тому числі ПДВ 17255,89 гривень.

На виконання зазначеного договору 11.11.2021 року позивачем було сплачено на користь відповідача грошові кошти в розмірі 103536,00 гривень, 01.05.2022 року 65310,03 гривень, а всього 168846,03 гривень.

Таким чином договір вважається укладеним, тому як сторони прийняли його до виконання.

Відповідно до умов договору та з урахуванням оплати послуг сторона 1 повинна була укласти зі стороною 2 Основний договір на належний стороні 1 автомобіль до 31.03.2022 року.

У будь-якому випадку, навіть при наявності у Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» труднощів у придбанні майна у третіх осіб, основний договір мав бути укладений не пізніше 31.03.2022 року, а якщо у зазначений термін не укладений, то зобов`язання за ним є припиненими.

Оскільки відповідачем умови попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу у встановлений строк не виконані, майно не придбане та у власність позивача не передане, основний договір не укладений, оспорений правочин є припиненим.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі №394/301/19, припинення договору не є перешкодою для визнання його недійсним у судовому порядку, за наявності для цього підстав.

Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати до договорів із споживачем умови, які є несправедливим, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, а також встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Згідно з п. 14 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист споживачів», умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними.

Статтею 15 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Крім того, споживач має право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця), що передбачено п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

За положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним, суд виходить із того, що відповідач, укладаючи з позивачем договір, найменований як попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, зазначаючи у ньому товариство, що власником майна не є, як Продавця, Товариство з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» вчинило умисні дії із введення позивача в оману щодо предмету договору. Включивши до договору положення про умови щодо строку дії попереднього договору до 31.03.2022 року, відповідач у такий протиправний спосіб заволодів можливістю користуватись коштами позивача протягом тривалого терміну, без будь-яких договірних правових наслідків для себе.

Оскільки введення споживача в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину та використання нечесної підприємницької практики є підставою для визнання договору недійсним.

Відповідно до статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Оскільки суд дійшов висновку, що попередній договір купівлі-проваджу транспортного засобу слід визнати недійсним, то суд також вважає, що кошти отримані Товариством з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» за вказаний договором у розмірі 168845,86 гривень, підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані, відпала.

Окрім того, з огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої ст. 625 Цивільного кодексу України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

В силу положень статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розрахунку, наданого позивачем, сума боргу в розмірі 168845,86 гривень з урахуванням індексу інфляції за період з квітня 2022 року по вересень 2022 року становить 168845,86 гривень х 1,031 х 1,027 х 1,031 х 1,007 х 1,011 = 187654,43 гривень. Сума інфляційних втрат складає 18808,57 гривень = 187654,43 гривень 168845,86 гривень. Вказана сума підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.

Крім того, позивачем заявлена вимога про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання розмірі 906702,27 гривень.

Відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та правової позиції, викладеної в Постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27.08.2020 року, справа № 587/823/19, сума пені розраховується з урахуванням 179 днів прострочення виконання зобов`язання: 168845,86 гривень х 179 днів х 3 5 = 906702,27 гривень.

Розрахунок штрафник санкцій позивачем здійснено арифметично правильно.

Проте, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 551 ЦК України).

Тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі № 727/9352/17 (провадження № 14-319цс19) зроблено висновок, що «положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 04.11.2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12.12.2018 року у справі № 703/1181/16-ц та від 20.03.2019 року у справі № 761/26293/16-ц. Судом апеляційної інстанції встановлено, що у зв`язку зі несвоєчасною сплатою в повному обсязі плати за користування предметом оренди, зокрема за лютий-березень 2015 року в розмірі 41 тис. 920 грн, з відповідача підлягає стягненню пеня за прострочення виконання договору оренди за період з 01.09.2016 року по 01.09.2017 року в розмірі 153 тис. 008 грн (з розрахунку 1% від розміру боргу у сумі 41 тис. 920 грн за 365 днів прострочення). Отже, висновок суду про стягнення з відповідачки на користь позивача пені у розмірі, що більше ніж утричі перевищує суму простроченого зобов`язання, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає можливим зменшити розмір пені до 40 тис. грн, що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) зроблено висновок, що: «відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України. За таких обставин висновки апеляційного суду у справі, яка розглядається, щодо визначення суми пені, встановленої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у гривні, є правильними. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 04.11.2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.12.2018 року у справі № 703/1181/16-ц».

Враховуючи вищезазначене, суд вважає можливим зменшити розмір пені за прострочення виконання зобов`язання за укладеним попереднім договором вдесятеро до 90670,22 гривень, що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору на підставі ч. 1 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір.

Позовна заява містить одну вимогу немайнового характеру, яка задоволена повністю та дві вимоги майнового характеру, одна з яких задоволена частково.

Судовий збір за вимогу немайнового характеру підлягає стягненню з відповідача на користь держави в сумі 992,40 гривень, а судовий збір за вимогу майнового характеру підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно до задоволених вимог, а саме 1 % від суми задоволених позовних вимог, що складає 2783,24 гривень.

Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягнення судовий збір у розмірі 3775,64 гривень.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, стороною позивача суду надано копію Договору про надання правової допомоги № 2 від 21.08.2022 року та платіжне доручення № 363389523 від 03.09.2022 року про сплату витрат за правову допомогу на загальну суму 5000,00 гривень.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що подані позивачем докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу в сумі 5000,00 гривень, є реальними, обґрунтованими та пропорційними до предмета спору і підтвердженими матеріалами справи, тому повністю доводять факт понесення позивачем витрат на правову допомогу, та підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про захист прав споживачів», ст. 12, 13, 19, 81, 141, 263-265, 267, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» про захист прав споживачів - задовольнити частково.

Визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» укладений 10.11.2021 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» (, адреса: 03026, м. Київ, Столичне шосе, 101-В) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) суму авансу в розмірі 168845 (сто шістдесят вісім тисяч вісімсот сорок п`ять) гривень 86 копійок, суму інфляційних втрат в розмірі 18808 (вісімнадцять тисяч вісімсот вісім) гривень 57 копійок, пеню в розмірі 90670 (дев`яносто тисяч шістсот сімдесят) гривень 22 копійки та витрати на правову допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» (, адреса: 03026, м. Київ, Столичне шосе, 101-В) в дохід держави суму судового збору у розмірі 3775 (три тисячі сімсот сімдесят п`ять) гривень 64 копійки.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено: 08.05.2023 року.

Суддя А.В. Янченко