Єдиний унікальний номер (справа №) 216/2173/23
Номер провадження у суді 2/216/1494/23
УХВАЛА

іменем України

20 квітня 2023 року місто Кривий Ріг

Суддя Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Цимбалістенко О.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Волошина Н.А., яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , та адвокат Щербачов А.П., який діє в інтересах позивача ОСОБА_2 , звернулись до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з вищезазначеним позовом, в якому просять:

- визнати недійсними договори на туристичне обслуговування №МЗТ/18-254386 від 31.01.2020, №МЗТ/18-470461 від 10.08.2020;

- стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 61 447,52 грн., 3 % річних у розмірі 3616,14 грн., інфляційні втрати у розмірі 20 235,92 грн.;

- стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 6845,00 грн., 3 % річних у розмірі 402,82 грн., інфляційні втрати у розмірі 2 390,92 грн.;

- стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь позивачів витрати на правничу допомогу.

Посилаючись на Закон України «Про захист прав споживачів», вищевказаний позов не оплачений позивачами судовим збором.

У позовній заяві відсутні посилання на норми ЦПК України, якими керувався позивач при обранні територіальної підсудності для звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

Параграфом 3 глави 2 ЦПК України визначено територіальну юрисдикцію (підсудність) та регламентовано правила подання позову до суду у відповідності до підсудності.

Виходячи з поняття підсудність у цивільному судочинстві як розмежування компетенції між окремими ланками судової системи та між судами однієї ланки щодо розгляду цивільних справ, підсудністю фактично є визначення в системі судів компетентного суду стосовно вирішення певної цивільної справи.

Цивільно-процесуальний кодекс виділяє декілька видів територіальної підсудності: загальна (залежно від місця проживання фізичної особи чи місцезнаходження юридичної особи), альтернативна (за вибором позивача), виключна (залежно від характеру спірного правовідношення), за зв`язком справ.

Згідно 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Статтею 28 ЦПК України передбачено альтернативну підсудність (за вибором позивача).

Оскільки позивачі посилаються на Закон України «Про захист прав споживачів», як на підставу звільнення від сплати судового збору, суддя дійшов висновку, що позов подається відповідно до положень ст. 28 ЦПК України, згідно якої позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Дослідивши матеріали позовної заяви, суд приходить до висновку про направлення справи за підсудністю, виходячи з наступного.

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Крім того, згідно із ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитися, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Пунктом 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Із п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов. До заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція-замовлення, квитанція - зобов`язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер).

Зі змісту заявлених вимог та суб`єктного складу сторін вбачається, що предметом позову є визнання недійсними договорів та стягнення безпідставно набутих коштів.

Як підставу визнання договорів недійсними позивачі зазначають неповідомлення їм обставин укладання договору між відповідачем та ТОВ «Музенідіс Тревел Дніпро», якій не є стороною оспорюваних договорів та те, що умовами договору не передбачено здійснення оплати ОСОБА_1 .

При цьому, позивачами не зазначено які саме їх права як споживачів порушує факт укладання або не укладання відповідачем договорів з третіми особами та відсутність обов`язку оплати за договором ОСОБА_1 .

Будь-яких підстав недійсності оспорюваних договорів, передбачених саме законодавством про захист прав споживачів, позивачами не наведено.

Обґрунтовуючи безпідставність набуття відповідачем коштів позивачі прямо посилаються, на те, що набуття відбулось не на виконання умов договору.

Таким чином, до вказаних правовідносин не застосовується Закону України «Про захист прав споживачів».

Позивачами не обґрунтовані позовні вимоги у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів», шляхом визначення, яке право споживача порушено у відповідності до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», таким чином навівши підтвердження того, що між сторонами існують правовідносини, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

Застосування ЗУ «Про захист прав споживачів» до даних правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови, процедури виконання договору, та інше, тобто ті які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають інші правовідносини, які регулюються відповідними Законами (Цивільний кодекс України, ЗУ «Про туризм»), що в свою чергу підтверджено і позивачами, в тому числі і посиланням на відповідні норми матеріального права, а саме статтю 1212 ЦК України.

Права особи як споживача охоплюються і мають місце на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, а коли така продукція вже придбана, замовлена або використовується, то діють правила і норми відповідних договірних правовідносин. Жодна з перелічених у ст. 4 Закону України «Про захист прав споживача» підстав, які дають право особі захистити порушене право споживача, не пов`язані з предметом пред`явленого позову до суду.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 07.04.2020 року по справі 743/534/16-ц визначила, що за пунктом 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у значенні цього Закону споживач - фізична особа, яка придбає, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відтак на правовідносини між позивачем та відповідачем щодо укладення, виконання та припинення спірного договору не поширюються норми Закону України «Про захист прав споживачів».

Відтак, на правовідносини між позивачами та відповідачем щодо визнання договорів недійсними та повернення безпідставно набутих коштів не поширюються норми Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи вищевикладене суд зазначає, що приписи ч. 5 ст. 28 ЦПК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, адже позовна заява не містить жодного обґрунтування які саме права позивачів як споживачів були порушені відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», не заявлено позовну вимогу, яка пов`язана з діяльністю відповідача як виконавця з надання туристичних послуг, а відтак даний позовом не є позовом про захист прав споживачів, до якого застосовуються правила альтернативної підсудності.

Враховуючи зазначене вище суд приходить до висновків, що вказаний спір не охоплюється дією норм Закону України «Про захист прав споживачів», а тому позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , не мають процесуальних підстав для подання даного позову за зареєстрованим місцем свого проживання чи перебування або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Позов поданий до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, однак місцезнаходження відповідача, згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, єдиною можливістю не порушення підсудності є відповідність умовам передбаченим ст. 27 ЦПК України.

З урахуванням зазначеного та враховуючи спірні правовідносини, які виникли між сторонами, вважаю, що відсутні передбачені законом підстави для розгляду зазначеної справи цим судом.

Статтею 31 ЦПК України передбачено, що передача справи з одного суду до іншого суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо: справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду;

Передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, суддя приходить до висновку, що вона не підсудна Центрально-Міському районному суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області та підлягає переданню до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області (вул. Маяковського, 129, м. Жовті Води, Дніпропетровська область, 52200).

Керуючись ст.ст. 27, 31, 353 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Цивільну справу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів передати за підсудністю до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області (вул. Маяковського, 129, м. Жовті Води, Дніпропетровська область, 52200).

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.В. Цимбалістенко