Справа № 559/387/22
Провадження № 2/559/26/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2023 року м. Дубно Рівненської області

Дубенський міськрайонний суд Рівненської області

в складі головуючого судді Ралець Р.В.

при секретарі судового засідання Протас Ю.В.

за участю представника позивача - адвоката Пасічника Ю.О.,

представника відповідачів - адвоката Шаховського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права спільної часткової власності на майно, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача.

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою в якій просить встановити факт, що вона, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю як жінка та чоловік подружжя, без реєстрації шлюбу в період часу з 1993 року по жовтень 2009 року. Також просить визнати за нею право спільної часткової власності на 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частку нежитлового приміщення, площею 131 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ; 1/2 частку гаражного приміщення № НОМЕР_1 в гаражному кооперативі «Політ» по вул. Грушевського в м.Дубно Рівненської області.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 06 березня 1982 року вона та ОСОБА_4 стали разом проживати однією як подружжя. Їхній шлюб був зареєстрований Бугринською сільською радою Гощанського району Рівненської області. З того часу і до весни 1985 року вони проживали в орендованій квартирі по АДРЕСА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_2 під час спільного проживання в нас народилась дитина - ОСОБА_2 . У 1987 року вони переїхали жити в м. Нетішин Хмельницької області. У 1989 році, працюючи на Хмельницькій атомній станції вона отримала квартиру, що розташована по АДРЕСА_4 , в якій вони проживали разом з ОСОБА_4 та їхньою дитиною.

У 1993 році цю квартиру вони приватизували і вона стала належати їй, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

21 травня 1993 року за рішенням Славутського районного суду шлюб між ними було розірвано. Однак, після розірвання шлюбу відносини між ними налагодились і вони продовжували проживати разом однією сім`єю в зазначеній вище квартирі. Між ними залишились ті самі стосунки, що були і до розірвання шлюбу, вони проживали в одній квартирі як чоловік з жінкою, у них був спільний бюджет та побут, спільно відпочивали. Під час спільного подружнього проживання у м.Нетішин, на початку 1996 року, вони за спільні сімейні кошти придбали новий автомобіль Renault 21, темно-синього кольору, яким користувалися до 1998 року. Згодом вони прийняли спільне рішення переїхати проживати в м.Дубно Рівненської області. На початку серпня 1996 року вони продали спільну квартиру в м.Нетішин за 14 000 доларів США, які стали їхнім спільним бюджетом, який вони вирішили витратити на придбання майна у м.Дубно. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла її мама, тому вона змушена була їхати в с.Бугрин Гощанського району для організації поховання. ОСОБА_4 за її згодою взяв їхні спільні кошти, поїхав в м.Дубно та 29.08.1996 року уклав договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виступаючи в ролі покупця. До січня 11997 року вони продовжували проживати у проданій ними квартирі в м.Нетішин. 13.01.1997 вони перевезли всі спільно нажиті речі в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , де проживали однією сім`єю. На момент переїзду вони мали 16000 доларів США спільного сімейного бюджету від продажу нерухомості, з яких 9000 доларів США витратили на придбання нової квартири. Десь через 3-4 місяці ОСОБА_4 створив власну фірму телерадіосервіс «Весна», організувавши офіс в орендованому нежитловому приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , яке викупили на початку 1998 року. Частину коштів вклали у придбання нерухомості площею 32 кв.м. за адресою: АДРЕСА_5 . В лютому 1997 року придбали двоповерховий гараж, площею 50 кв.м. в кооперативі «Політ`у Ільчука Степана, де зберігали свої автомобілі.

За час проживання однією сім`єю вони як чоловік та дружина кохали один одного, проявляли взаємоповагу, виховували спільну дитину, займались благоустроєм квартири, мали спільний бюджет, їздили разом на відпочинок. Крім того, всі свята проводили в колі рідних та друзів. В жовтні 2009 року вона дізналася, що ОСОБА_4 став їй зраджувати з ОСОБА_3 . З цього приводу у них почали виникати сварки, в результаті яких вони вигнала ОСОБА_4 з квартири і він пішов жити до ОСОБА_3 , з якою уклав офіційно шлюб.

Вважає, що у період з 1993 року до 2010 року вони проживали з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як чоловік та жінка.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилась спадщина. Вважає, що спадкове майно, а саме: квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ; гаражне приміщення № НОМЕР_1 в гаражному кооперативі «Політ» по вул. Грушевського в м.Дубно Рівненської області та автомобіль Renault 21, 1990 року випуску, яке було придбане ними під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, є спільною сумісною власністю.

Стислий виклад заперечень відповідача.

Відповідач ОСОБА_3 подала відзив на позовну заяву, згідно якого позов ОСОБА_1 вважає необґрунтованим та безпідставним, зважаючи на наступне. Встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено. Рішенням Славутського міського суду Хмельницької області від 21.05.1993 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано, після чого вони разом як подружжя не проживали, не мали взаємних прав та обов`язків, не мали спільного бюджету та не несли будь-яких спільних витрат і не купували спільного майна. Твердження позивачки щодо спільного життя з ОСОБА_4 після розірвання шлюбу є безпідставними. ОСОБА_4 проживав разом з нею за адресою: АДРЕСА_2 . В подальшому, 07.06.2017 вони офіційно зареєстрували шлюб. Влітку 2017 року вони з чоловіком поїхали відпочивати в м.Ялта, де ІНФОРМАЦІЯ_1 він помер. Після смерті її чоловіка ОСОБА_4 відкрилась спадщина, частиною якої вирішила заволодіти ОСОБА_1 . Ні позивачка, ні її син ОСОБА_2 не брали жодної участі у похованні ОСОБА_4 .

Просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Окрім того, відповідачем ОСОБА_3 подано заяву про застосування строків позовної давності, оскільки як стверджує позивачка, вона проживала з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1993 року до жовтня 2009 року, отже вона могла звернутись до суду з вимогою про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права спільної часткової власності на майно, впродовж трьох років, починаючи з 31 жовтня 2009 року і до 31 жовтня 2012 року. Таким чином позивачкою пропущено строк звернення до суду з даним позовом. Жодних об`єктивних підстав, які перешкоджали б позивачці звернутись до суду з позовом в межах строку позовної давності, не встановлено.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 19 квітня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 06 липня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Просили задовольнити позов у повному обсязі, встановити факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю як жінка та чоловік подружжя, без реєстрації шлюбу в період часу з 1993 року по жовтень 2009 року. Визнати за що ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частку нежитлового приміщення, площею 131 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ; 1/2 частку гаражного приміщення № НОМЕР_1 в гаражному кооперативі «Політ» по вул. Грушевського в м.Дубно Рівненської області.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги визнав та просив їх задовольнити. Зазначив, що дійсно його батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали разом як чоловік та дружина з 1993 року до 2009 року. Вони спільно проживали, ходили в гості, їздили разом відпочивати. З 2010 року батько то ночував вдома, то не ночував, не міг визначитись з ким йому жити. Про те, що батьки розлучені він взнав у 2015 році. Квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та гараж батьки купували разом. Він у цій квартирі зареєстрований. Після смерті батька, він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Також із заявою про прийняття спадщини після смерті батька звернулась його сестра. Не заперечує, щоб спадщину отримала і його мама ОСОБА_1 .

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 в судовому засіданні позовних вимог не визнали, з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Просили відмовити у задоволенні позову повністю та застосувати строки позовної давності. ОСОБА_3 зокрема зазначила, що була знайома з ОСОБА_4 з 1986 року, вони постійно спілкувались. Після переїзду з м. Нетішин у м. Дубно, ОСОБА_4 проживав у придбаній ним квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . З 2010 року почали жити разом, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах, а у 2017 році офіційно зареєстрували шлюб. Стверджує, що на скільки їй відомо, майно на яке претендує позивачка, ОСОБА_4 придбавав за власні кошти, оскільки був працьовитий і мав власну фірму.

Свідок ОСОБА_7 в суді показала, що вона є племінницею померлого ОСОБА_4 , який з позивачкою проживав однією сім`єю, як з дружиною. Вона навіть не підозрювала, що вони розлучені. Квартиру по АДРЕСА_6 вони придбали разом після того, як продали квартиру та гараж в м.Нетішин. Коли робили ремонт у квартирі, то проживали в неї. У майстерні по АДРЕСА_7 вони теж були разом, це був їх сімейний бізнес. ОСОБА_4 з ОСОБА_1 проживали разом десь до 2009 чи 2010 року. Про те, що ОСОБА_4 помер вона взнала вже після похорону.

Свідок ОСОБА_8 в суді показала, що сім`ю ОСОБА_9 знала з 1993 року. В м.Дубно вони почали проживати з 1997 року, жили разом як сім`я, разом купували гараж. Вона з ОСОБА_9 жила по сусідські, ходили в гості один до одного. У ОСОБА_4 було приміщення за адресою: АДРЕСА_7 , де позивачка разом з ним працювала. Коли припинили шлюбні відносини не знає. У 2017 році взнала, що ОСОБА_4 одружився на іншій жінці. Вона була у них в гостях останній раз у 2016 році.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показала, що сім`ю ОСОБА_9 знає з 1982 року. Вони жили разом, виховували сина, купували разом квартиру, їздили на море відпочивати. Спочатку проживали в м.Нетішин, а з 1997 року вони проживали в м.Дубно. Вона з ними спілкувалась. Коли вони припинили шлюбні відносини вона не знає.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні показав, що знав сім`ю ОСОБА_9 з 1997 року. Вони разом працювали на фірмі по АДРЕСА_7 , займались ремонтом телерадіотоварів. ОСОБА_1 брала на фірмі замовлення, прибирала. Він дружив з ними. Про те, що ОСОБА_9 були розлучені не знав. У 2003 році він розрахувався з роботи, то ОСОБА_9 ще жили як сім`я. Проживали вони по АДРЕСА_6 .

Свідок ОСОБА_12 в суді показала, що вона дружила з Барчуками. Вони також переїхали з м.Нетішин. Барчуки жили сім`єю як чоловік та жінка.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі продажу № 4298 від 29.08.1996 року, укладеного між ОСОБА_13 та ОСОБА_4 , останній придбав квартиру АДРЕСА_8 , ринкова вартість якої становить 798670, 00 грн. (а.с. 15, 59-68).

Згідно відміток у домовій книзі у вищевказаній квартирі прописані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 16-19).

Про це ж свідчить довідки ТОВ «Житловик-Дубно» №59, №1065, №10666 від 22.04.2020 (а.с. 20).

Відповідно до паспорта на гараж № НОМЕР_1 у гаражному кооперативі «Політ», ОСОБА_4 зазначений власником вказаного гаража, ринкова вартість якого становить 84060, 00 грн. (а.с. 23, 55-57).

Згідно баз даних ТСЦ 5641, за ОСОБА_4 зареєстровані транспортні засоби: автомобіль Renault 21, 1990 року випуску та автомобіль PEUGEOT 3008 1560, 2011 року випуску (а.с. 24).

22 вересня 2000 року між ВАТ «ВАТФАРМ» та ОСОБА_4 укладено біржовий контракт купівлі-продажу нерухомості, а саме: 20/100 цілісного майнового комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності на вказане приміщення зареєстроване на праві приватної власності за ОСОБА_4 Дубенським ДКМП «Архітектор» (а.с. 99).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 в м.Ялта АРК, про що свідчить свідоцтво про смерть НОМЕР_2 (а.с. 26).

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 24 вересня 2019 року встановлено факт смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 на окупованій території у в м.Ялта, Республіка Крим, Російська Федерація (а.с. 93).

Договір про надання ритуальних послуг укладений 01.07.2019 з ОСОБА_3 (а.с. 95-98).

Згідно повідомлення завідувача Першої Дубенської державної нотаріальної контори №83/01-16 від 31.03.2020, у провадженні Першої Дубенської ДНК знаходиться спадкова справа №103/2019, яка відкрита до майна померлого ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , за заявою його сина ОСОБА_2 , який прийняв спадщину за законом після смерті свого батька (а.с. 25).

Згідно виписки з рішення Славутського міського суду Хмельницької області від 21 травня 1993 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано (а.с. 90).

07 червня 2017 року Дубенським МРВ ДРАЦС ГТУЮ у Рівненській області зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. 91).

Норми права застосовані судом, мотивована оцінка та висновки.

Відповідно до положень статями 55, 124 Конституції України, статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 СК України.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Статтею 11ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є інші юридичні факти.

Інститут фактичних шлюбних відносин введений у національне законодавство Сімейним КодексомУкраїни і закріплений, зокрема, у ст. 74 СК України.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Таким чином, норми ст.74СК України розповсюджуються на правовідносини, які виникли чи існували з січня 2004 року.

Положення Кодексу законів про шлюб та сім`ю України (надалі -КпШС України) не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено, отже не тягне юридичних наслідків.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 24.01.2020р. по справі № 546/912/16-ц.

Таким чином, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності Цивільним кодексомУкраїни -з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР, який діяв до 01.01.2004, не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. А відтак відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання як чоловіка та жінки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу у період з 1993 року до 2004 року.

Щодо позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 до 2009 року, суд зазначає наступне.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Звертаючись з цим позовом до суду, на підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_4 як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, позивачка не надала жодного належного і допустимого доказу, посилаючись лише на показання свідків.

Положеннями частини другої статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Крім того, у своїй постанові від 8 грудня 2021 року по справі № 531/295/19 Верховний Суд вказав, що показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Разом з тим суд зазначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Частина перша ст. 76 ЦПК України вказує на те, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності-достатніми. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

На підставі оцінки зібраних у справі доказів, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволенні позову і в цій частині.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави для задоволення позову про визнання за ОСОБА_1 права спільної часткової власності на нерухоме майно.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди мають встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Така позиція суду узгоджується з практикою Верховного Суду України, викладеною у постановах, зокрема, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15-ц, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 8 грудня 2021 року № 531/295/19 та ін.

Згідно з ч. 5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року) зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Суд критично розцінює показання відповідача ОСОБА_2 та його позицію щодо визнання позову, оскільки він є сином позивачки.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог та необхідність відмови в задоволенні останніх в повному обсязі.

Щодо вимог відповідачки ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Виходячи із змісту зазначеної норми, відсутність поважних причин пропущення позовної давності є підставою для відмови у позові лише за доведеності порушення прав позивача.

Проте, якщо підстав вважати порушеним право позивача не вбачається, суд має відмовити у позові по суті позовних вимог.

Положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд відмовляє в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог, тому вимога про застосування строку позовної давності застосовуватися не може.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись: ст. ст. 4, 76 -89, 133, 141, 258, 263, 265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права спільної часткової власності на майно відмовити за безпідставністю.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду Рівненської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 08.05.2023.

Позивач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 )

Відповідач: ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 )

Відповідач: ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_9 )

Суддя: