Справа № 759/6109/21 Головуючий 1 інстанція - Бабич Н.Д.
Провадження № 22-ц/824/5684/2023 Доповідач апеляційна інстанція - Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 травня 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Миргородської міської ради Полтавської області про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернувсядо суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 лютого 2009 по 26 липня 2017 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільне життя з відповідачкою не склалось, а тому рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2017 року у справі № 759/1310/17 шлюб між ними було розірвано. Після розлучення діти залишилися проживати разом з матір`ю ОСОБА_1 , яка в подальшому з дітьми переїхала жити до м.Миргорода Полтавської області.

Вказував, що у зв`язку з погіршенням відносин між ним та відповідачкою, яка не давала йому спілкуватися з дітьми, він звернувся до суду з позовом про визначення способу участі у вихованні дітей. Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17920/17 зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у вихованні та спілкуванні з дітьми, визначивши способи його участі у вихованні та спілкуванні з синами. Проте, відповідачка взагалі не виконувала дане рішення суду про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дітьми та фактично обмежила йому будь-яке спілкування з ними, в зв`язку з чим за його заявою 17 листопада 2020 року Києво-Святошинським районним відділом ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції було відкрито виконавче провадження щодо виконання цього судового рішення.

Водночас, заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року у справі № 759/11044/19, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 лютого 2021 року, визначено місце проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_1 за місцем її проживання. Вважає, що наявність

- 2 -

рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року не позбавляє його права звернутись з позовною заявою щодо визначення місця проживання у зв`язку з істотною зміною обставин та безпосередньо в інтересах дитини. На думку позивача зміна обставин полягає в тому, що малолітній ОСОБА_5 категорично не бажає проживати зі своєю матір`ю та довгий час просив позивача забрати його до себе, у зв`язку з чим ОСОБА_5 з 13 січня 2021 року почав проживати з батьком. Він як батько малолітнього сина, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, створення для неї належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, вважає за необхідне визначити місце проживання сина разом з батьком. З огляду на викладене просив суд визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ним за його фактичним місцем проживання.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 06 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_2 .. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 908 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Дейнегіна С.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Скарга мотивована тим, що позовна заява повинна була розглядатися за місцем її фактичного мешкання, суду першої інстанції проігнорував її клопотання про направлення справи за підсудністю, а тому справа була розглянута неповноважним судом, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухваленням нового судового рішення. При ухваленні рішення суд не дослідив та не спростував жодного її доводу, не надав правової оцінки наданим нею запереченням та доказам, а лише прийняв доводи позивача, що є порушенням принципу змагальності та рівності сторін. Вважає, що позивачем наводилася викривлена інформація щодо обставин справи та життя сторін, яка лягла в основу оскаржуваного рішення. У відзиві на позовну заяву вона та її представник детально виклали всі обставини спільного життя, відносини між сторонами, відносини з дітьми та всі інші обставини, що мають значне відношення до справи та ухвалення обґрунтованого рішення з відповідними посиланнями на докази, проте, у рішенні суду всі ці обставини не знайшли свого відображення та ним не було надано жодної правової оцінки. Судом однобоко викладено лише ті факти, обставини та посилання, на які звернув увагу та надав лише позивач. Відповідачка просить суд апеляційної інстанції дослідити відзив на позовну заяву та надати оцінку наданих відповідачкою доказів.

Позивач ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Штогрина С.В. подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення, рішення винесене у цілковитій відповідності до норм процесуального та матеріального права за наявними у матеріалах справи доказами, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не ґрунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Інші учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В суді апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_1 , яка приймала участь в засіданні в режимі відеоконференції (перебуває за кордоном) та її представник - адвокат Дейнегін С.М. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати оскаржуване рішення Святошинського районного суду міста Києва як незаконне.

- 3 -

Позивач ОСОБА_2 , який приймав участь в засіданні в режимі відеоконференції (перебуває за кордоном), та його представник адвокат Штогрин С.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

В подальшому після надання пояснень сторін відеоконференція перервалася з технічних причин. Суд продовжив розгляд за участю представників сторін адвокатів, які були присутні у судовому засіданні, оскільки згідно положень ч.5 ст.212 ЦК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Відділ «Служба у справах дітей» Миргородської міської ради Полтавської області подали заяву про розгляд справи у їх відстуність.

Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації належним чином повідомлена про час розгляду справи, що стверджується направленою згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на її офіційну електронну адресу судовою повісткою і повідомленням про її доставлення, до суду не з`явилася, причин неявки не повідомила, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Визначаючи місце проживаннянеповнолітнього синаОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2 , суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо, необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

При цьому суд виходив з того, що:

- малолітній ОСОБА_6 близько двох років проживає з батьком, дитині за місцем проживання батька створені всі необхідні умови для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку;

- показаннями допитаних у судовому засіданні свідків підтверджено прихильність дитини до батька, а за результатами діагностики стану дитини психологом підтверджено емоційну близькість дитини із батьком та почуття захищеності, яке син ОСОБА_6 відчуває до нього, а у своїх поясненнях ОСОБА_6 надав явну переваги саме батьку;

- мати дитинине надала суду переконливих доказів на підтвердження того, що проживання дитини з батьком буде суперечити найкращому забезпеченню інтересів дитини;

- на час ухвалення рішення судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з матір'ю буде мати більш позитивний вплив на дитину, ніж залишення її проживати разом з батьком, у звичному для неї середовищі;

-визначення судом місця проживання дитини з одним із батьків ніяким чином не перешкоджає іншому із батьків брати участь у вихованні, матеріальному забезпеченні дитини, спілкуванні з нею, що передбачено чинним законодавством, а в разі зміни обставин, які впливають на вирішення спору про місце проживання дитини, другий із батьків не позбавлений права повторно ставити дане питання;

- суд взяв до уваги як висновок органу опіки та піклування так і психолого-педагогічні характеристики дітей.

Колегія суддів погоджується із такими висновками і вважає їх правильними і такими,

- 4 -

що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.124 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі ст.141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За змістом ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ст.161 СК України якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати їх малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити розвиткові дитини.

Згідно з п.п.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, яка в силу положень ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Із системного тлумачення п.1 ст.3, ст.9 Конвенції, ч.ч.2, 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Отже, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний,

- 5 -

розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 лютого 2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 від 14 лютого 2009 року.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2017 року у справі №759/1310/17 шлюб між ними розірвано.

Від зазначеного шлюбу у сторін по справі є малолітні діти, а саме: син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим в Новому Південному Уельсі в Комонвелс (Австралія) від 08 березня 2013 року з реєстраційним номером 34205/2013 та син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 11 лютого 2015 року, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві з актовим записом №485 серія НОМЕР_2 .

З моменту розірвання шлюбу деякий час позивач та відповідач разом з дітьми проживали в сусідніх квартирах: позивач в однокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 ; відповідачка з дітьми проживала у трикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

У травні 2017 року відповідачка переїхала з дітьми для проживання до м. Миргорода (Полтавська область) для зміни середовища для дітей.

У зв`язку з погіршенням відносин між сторонами, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визначення способу участі у вихованні дітей. Рішенням Святошинського районного суду м.Києва у справі №759/17920/17 від 03 жовтня 2018 року позовні вимоги було задоволено, зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у вихованні та спілкуванні з дітьми, визначивши способи участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з синами.

На виконання вказаного рішення суду, 17 листопада 2020 року Києво-Святошинським районним відділом ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції було відкрито виконавче провадження №63560734. Як зазначає позивач, відповідачка взагалі не виконувала наведене рішення суду про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дітьми та фактично обмежила будь-яке спілкування з ними, що підтверджується актами державного виконавця від 06 грудня 2021 року, від 15 грудня 2021 року, від 22 грудня 2021 року, від 28 грудня 2021 року, від 05 січня 2022 року, від 12 січня 2022 року, від 18 січня 2022 року, від 25 січня 2022 року у виконавчому провадженні № 63560734 та постановами про накладення штрафу від 15 грудня 2021 року, від 31 грудня 2021 року, від 06 січня 2021 року, від 13 січня 2021 року, від 20 січня 2021 року, від 27 січня 2021 року у виконавчому провадженні № 63560734.

13 червня 2019 року ОСОБА_1 було подано позовну заяву про визначення місця проживання малолітніх дітей до Святошинського районного суду міста Києва.

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року у справі № 759/11044/19 було задоволено позовну заяву ОСОБА_1 та визначено місце проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_1 за місцем її проживання. Постановою Київського апеляційного суду від 24 лютого 2021 року вказане рішення було залишено без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Згідно довідки Миргородської гімназії ім. Т.Г. Шевченка від 20 січня 2021 №02-24/42 30 серпня 2018 року ОСОБА_3 було зараховано до 1-В класу та був відрахований зі складу учнів 3-В класу з 22 січня 2021 року на підставі заяви батька у зв`язку із зарахуванням до ТОВ «Центр освіти «Оптима».

Згідно довідки Дитячої музичної школи ім.А.П.Коломійця від 25 лютого 2021 року

- 6 -

№ 19 ОСОБА_5 був зарахований на перший рік навчання у клас скрипки.

Згідно характеристики учня 3-В класу Миргородської гімназії ім.Т.Г.Шевченка ОСОБА_5 зарекомендував себе як старанний та відповідальний учень, володіє учбовим матеріалом на достатньому рівні. Батьки цікавляться навчанням і досягненням сина.

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 20 листопада 2020 року квартири АДРЕСА_3 встановлено, що на момент обстеження дитина проживає у квартирі разом з матір`ю та молодшим братом, створені всі умови для повноцінного життя, навчання, розвитку ОСОБА_3 , однак дитина висловлює бажання проживати разом з батьком ОСОБА_2 .

Згідно Рішення Виконавчого комітету Миргородської міської ради від 02 квітня 2019 року №137 місце проживання малолітнього ОСОБА_3 визначено разом з матір`ю за місцем її проживання.

23 листопада 2020 року ОСОБА_2 повторно одружився, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Фоліант НОМЕР_3 .

13 січня 2021 року ОСОБА_2 зустрів матір відповідачки ОСОБА_8 разом з сином ОСОБА_9 та з`ясував, що відповідачка відсутня у місті Києві. Безпосередньо син ОСОБА_5 попросив позивача забрати його з собою та у свою чергу заявив, що відмовляється проживати з відповідачкою та матір`ю відповідачки. Позивач разом з сином ОСОБА_9 після розмови з представниками поліції, а саме за участі інспектора сектору ювенальної превенції відділу превенції Скалозуб А.А. поїхали за адресою місця проживання позивача та повідомили матір про місце знаходження дитини.

Позивач є фізичної особою - підприємцем, що підтверджується копією Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та надає послуги програмування, що підтверджується Договором про надання послуг (послуги програмування) № 01/11-3 від 22 березня 2021 року з компанією в США під назвою «Volia Software Inc.».

Згідно свідоцтва досягнень ТОВ «Центр освіти «Оптіма» ОСОБА_5 закінчив 3-й клас на відмінно. Згідно Довідки № 63 від 23 червня 2021 року ОСОБА_3 буде зараховано до 4-Б класу спеціалізованої школи №80 м.Києва.

Батьком забезпечені додаткові умови для розвитку дитини, що підтверджується довідкою від 25 лютого 2021 року керівника гуртка малювання «Художня майстерня», звітом успішності 2021 від 17 грудня 2021 року Альтернативної музичної шкоди «IROCKSTAR», довідкою від 20 січня 2022 року вих.№01/2022/1 про те, що ОСОБА_6 відвідує гурток ментальної арифметики, довідкою від 05 квітня 2021 року №5 про те, що ОСОБА_6 займається у Футбольному клубі ім.Вадима Сосніхіна у віковій категорії U-8, довідкою Громадського об`єднання «Асоціація дитячого плавання України» від 15 червня 2021 року.

Згідно листа Києво-Святошинського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді №152 від 02 березня 2018 року позивач цікавиться життям дітей, про що свідчить його обізнаність про життя та потреби дітей. Позивач допомагає по утриманню дітей та оплачує послуги няні.

Згідно інформації наданої практичним психологом Миргородської гімназії ім.Т.Г.Шевченка від 18 листопада 2020 року під час бесіди ОСОБА_6 зазначив, що хоче жити з татом і братом, але без мами, хоче щоб вона жила окремо.

Відповідно до Психологічного висновку від 17 березня 2021 року, проведеного психологом центру «Відновлення» ОСОБА_10 , що має вищу психологічну освіту, диплом магістра НОМЕР_4 , дитина відчуває дистанцію до матері та хоче бути поряд з батьком, бо відчуває себе з ним більш спокійно та в безпеці. Для збереження стабільного емоційного стану дитини та цілісності психіки рекомендується його постійне проживання та знаходження в умовах однієї родини, що забезпечить дитині відчуття безпеки. стабільності та дозволить виробити єдину систему правил та поведінки.

- 7 -

Згідно акту обстеження умов проживання від 01 жовтня 2020 року складеного Службою у справах дітей та сім`ї Миргородської міської ради Полтавської області ОСОБА_3 зазначив, що хоче проживати з батьком, пояснив, що з батьком йому комфортніше і спокійніше.

Згідно протоколу допиту Слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області - ОСОБА_11 неповнолітнього ОСОБА_3 від 28 жовтня 2020 року останній зазначив, що під час проживання з мамою у них були суперечки та конфлікти, відповідачка могла його вдарити, а саме ляснути по обличчю, також накричати. ОСОБА_3 самостійно без змушування батька відмовляється жити з мамою, а сама мама, щоб проживала окремо та час від часу провідувати її.

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м.Києві державної адміністрації від 21 січня 2021 року у квартирі за адресою АДРЕСА_4 підтверджено належні умов для дитини, а також відповідність всіх дій позивача інтересам ОСОБА_12 зазначеному акті ОСОБА_6 повідомив, що під час проживання з мамою, інколи мама на нього сварилась, а іноді і підіймала руку. Не пускала до батька на зустрічі, коли хотів ОСОБА_6 . Йому комфортно проживати з батьком, хоче й далі проживати з останнім та навчатись у місті Києві. Останній раз бачив маму разом з братиком ОСОБА_13 11 січня 2021 року . З братиком не спілкується, так як не знає його номеру телефону, а коли телефонує мамі вона не бере трубку не передзвонює.

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м.Києві державної адміністрації від 16 грудня 2021 року під час обстеження проведено бесіду з малолітнім ОСОБА_9 та встановлено, що хлопчик гарно розвинений та дуже привітний, вільно висловлює свої думки, емоційний та має характер, навчається у школі №80 у 4-Б класі м.Києва, додатково займається на гуртках: барабан, вокал, фортепіано, бадмінтон. Вивчає з батьком англійську та іспанську мови. Також, є домашній любленець собака такса на ім`я « Рамона ». Зі слів ОСОБА_6 , йому комфортно проживати з батьком, хоче й далі проживати з останнім. За результатом обстеження зроблено висновок, що за місцем обстеження створено гарні умови для проживання, навчання, відпочинку та розваг малолітньої дитини.

У висновку про недоцільність відібрання дитини у батька та недоцільність повернення малолітньої дитини до матері Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м.Києві державної адміністрації від 24 січня 2022 року вих.№105/01-83/В-140 вказано, оскільки у дитини виявлено порушення прихильності до матері, дистанціювання від матері, присутній страх та небажання о матір може несподівано його забрати, то повернення жити до матері може негативно вплинути на психоемоційний стан дитини. Рекомендовано зустріч з матір`ю проводити за згодою та бажанням дитини, на безпечній для дитини території. За результатом роботи комісії Печерська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки і піклування вважає, що відсутні підстави для відібрання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від його батька гр. ОСОБА_2 та недоцільність повернення дитини до матері - гр. ОСОБА_1 .

Під час засідання комісії ОСОБА_1 поводилася зухвало, недоброзичливо. Після оголошення рішення комісії ОСОБА_1 почала лаятися на членів Комісії, висловлювати неповагу та негативні побажання. Члени комісії констатували, що зіткнулися з фактом неконтрольованої агресії з боку ОСОБА_1 по відношенню до них що характеризує особу ОСОБА_1 як неврівноважену, схильну до таких реакцій по відношенню до інших.

03 жовтня 2022 року в судовому засіданні у присутності психолога ОСОБА_15 була вислухана думка дитини ОСОБА_3 стосовно визначення його місця проживання, який вказав, що матір йому забороняла спілкуватися з батьком, налаштовувала його проти батька, успіхами його в школі та з друзями не цікавиться, два роки поспіль не вітала його з днем народженням, за матір`ю не сумує та бачитися з нею не бажає, відчуває себе

- 8 -

щасливішим з батьком. Стосовно зміни місця проживання з батьком повідомив, що це відбулось на його прохання і добровільно. На запитання: «чи бив тебе хтось із батьків» ОСОБА_5 повідомив що це мати, вона його скинула з кроваті вона кричить та б`є. На запитання: «З ким ти хочеш жити далі» ОСОБА_6 відповів, що з батьком.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 суду пояснили, що батько ОСОБА_2 опікується та приділяє увагу своїм дітям. З січня 2021 року син ОСОБА_6 проживає разом з батьком і не бажає повертатися до матері. З лютого 2022 року син проживає разом з батьком та його дружиною за кордоном, з матір`ю практично не спілкується. У батька з сином склалися дружні, довірливі відносини. Батько займається вихованням сина, матеріально його утримує. Свідок ОСОБА_18 пояснила, що батько шантажом та дорогими подарунками утримує сина, ОСОБА_6 в останній час рідко спілкується з матір`ю та своїм братом, на її думку, він сумує за ними.

Отже, зібрані у справі докази свідчать про те, що малолітній ОСОБА_5 близько двох років проживає з батьком, зміна місця проживання відбулась з його волі, у нього склалися певні соціальні зв`язки, має друзів однолітків, батько забезпечив навчальний процес дитини.

Наявними у матеріалах справи доказами, зокрема, висновком органу опіки та піклування, а також показаннями допитаних у судовому засіданні свідків підтверджено, що дитині за місцем проживання батька створені всі необхідні умови для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

В тому числі показаннями допитаних у судовому засіданні свідків підтверджено прихильність дитини до батька, а за результатами діагностики стану дитини психологом підтверджено емоційну близькість дитини із батьком та почуття захищеності, яке син ОСОБА_6 відчуває до нього. В своїх поясненнях ОСОБА_6 надав явну перевагу саме батьку.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірних висновків про зміну обставин і визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_6 із батьком.

Доводи апеляційної скарги про те, що позовна заява повинна була розглядатися за місцем фактичного мешкання відповідачки, а суд першої інстанції проігнорував її клопотання про направлення справи за підсудністю, а тому справа була розглянута неповноважним судом, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухваленням нового судового рішення, не грунтуються на вимогах процесуального закону.

Загальні правила підсудності визначені ст.27 ЦПК України, згідно ч.1 якої позови до фізичних осіб пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її поживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Тобто, закон чітко встановлює правила підсудності виключно за зареєстрованим місцем проживання чи перебування відповідача.

Стаття ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції на час подачі позову) визначає такі терміни:

- місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік;

- місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини;

- довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи;

- документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист;

- 9 -

- документ, до якого вносяться відомості про місце перебування, - довідка про звернення за захистом в Україні;

- реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку;

Судом встановлено, що відповідачка зареєстрована у м.Києві, свою реєстрацію місця проживання на м.Миргород не змінювала, а відтак позов поданий і розглянутий з дотриманням правил підсудності.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що судом не було вирішено клопотання відповідачки про направлення справи за підсудністю, що у свою чергу свідчить про порушення судом норм процесуального права.

Проте відповідно до ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни судового рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Аналогічні роз`яснення містить п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», згідно якого порушення або неправильне застосування норм процесуального права можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, порушення вимог ст.59 ЦПК щодо допустимості засобів доказування, необґрунтована відмова суду в задоволенні клопотання осіб, які беруть участь у справі, у дослідженні доказів (ст.60 ЦПК), порушення вимог ст.215 ЦПК щодо змісту рішення суду тощо.

Наведені скаржницею ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи про порушення правил підсудності не знайшли свого підтвердження і не спростовують висновків суду щодо підсудності даної справи за місцем реєстрації відповідачки, а відтак підстави для скасування чи зміни рішення відсутні з цих підстав відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що:

- при ухваленні рішення суд не дослідив та не спростував жодного доводу відповідачки, не надав правової оцінки наданим нею запереченням та доказам, а лише прийняв доводи позивача, що є порушенням принципу змагальності та рівності сторін;

- що позивачем наводилася викривлена інформація щодо обставин справи та життя сторін, яка лягла в основу оскаржуваного рішення;

- у відзиві на позовну заяву відповідачка та її представник детально виклали всі обставини спільного життя, відносини між сторонами, відносини з дітьми та всі інші обставини, що мають значне відношення до справи та ухвалення обґрунтованого рішення з відповідними посиланнями на докази, проте, у рішенні суду всі ці обставини не знайшли свого відображення та ним не було надано жодної правової оцінки;

- судом однобоко викладено лише ті факти, обставини та посилання, на які звернув увагу та надав лише позивач,-

апеляційний суд відхиляє як необгрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду про наявність передбачених зхзаконом підстав для визначення місця проживаннянеповнолітнього сина сторін ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2 .

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи і які встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до приписів цивільного процесуального закону докази у процесі мають відповідати певним критеріям. Зокрема докази мають бути належними, тобто такими, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.77 ЦПК), допустимими, тобто такими,

- 10 -

що підтверджують певні обставини справи, які за законом не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.79 ЦПК), достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК) та достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування(ст.80 ЦПК).

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відхиляючи дані доводи, апеляційний суд звертає увагу на те, що судом при ухваленні рішення дано правильну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності та взаємозв`язку, в тому числі дано оцінку поданим відповідачкою доказам та аргументам, що зазначено у тексті рішення і з якою апеляційний суд погоджується і вважає таку оцінку правильною.

Незгода відповідачки із висновками суду ніяким чином не означає відсутність оцінки доказів.

Окрім того, відхиляючи наведені вище аргументи відповідачки, апеляційний суд зазначає, що бажання відповідачки, щоб дитина перебувала з нею не є вирішальним, як помилково вважає відповідачка. При визначенні місця проживання найважливіше та вирішальне значення мають саме інтереси дитини, а не її батьків.

Судом незаперечно встановлено прихильність ОСОБА_6 до батька, а за результатами діагностики стану дитини психологом підтверджено емоційну близькість дитини із батьком та почуття захищеності, яке син ОСОБА_6 відчуває до нього, та надання явної переваги саме проживанню з батьком.

Заперечуючи проти визначення місця проживання сина ОСОБА_6 з батьком, відповідачка не спростувала наведених судом у рішенні доказів та не надала суду переконливих доказів на підтвердження того, що проживання дитини з батьком буде суперечити найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як і не надала доказів, що визначення місця проживання дитини з нею буде мати більш позитивний вплив на дитину, ніж залишення її проживати разом з батьком, у звичному для неї середовищі.

При цьому посилання відповідачки на недоведеність можливості батька утримувати сина і відсутність відомостей про його доходи є очевидно надуманими та маніпулятивними, оскільки судом встановлено, що позивач працює за контрактом, в даний час після початку агресії російської федерації проти України виїхав за кордон, де працює у сфері ІТ програмування, оплачує відповідачці аліменти у розмірі 18000 грн. на місяць, що спростовує посилання відповідачки на фінансову неспроможність позивача утримувати сина.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо задоволення позову, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок

- 11 -

щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: