Провадження № 22-ц/811/2810/22 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів:Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.

секретар Cалата Я.І.

З участю: позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Савки Т.В., відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Островського Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу №466/10235/18 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Савки Тараса Володимировича на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 05 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позичення грошових коштів недійсним та позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позичення грошових коштів,-

в с т а н о в и в :

21 грудня 2018 року ОСОБА_1 (до розірвання шлюбу ОСОБА_5 ) звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики грошових коштів недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29 серпня 2008 року між нею та ОСОБА_4 було укладено шлюб, який рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2018 року розірвано. Від спільного подружнього життя мають сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 ними за спільні кошти набуто у власність квартиру в новозбудованому будинку загальною площею 72, 2 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на дану квартиру зареєстровано на ОСОБА_4 .

Оскільки питання щодо поділу набутої у шлюбі вищевказаної квартири ними не було вирішено в добровільному порядку, вона змушена була звернутися до Шевченківського районного суду м. Львова з позовною заявою про поділ майна подружжя, в якій просила суд визнати вищевказану квартиру об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та здійснити поділ спірної квартири, виходячи з рівності часток подружжя в спільному майні, тобто визнати за нею і ОСОБА_4 право власності по 1/2 частини спірної квартири. Під час розгляду цивільної справи № 466/7108/18 про поділ майна подружжя, відповідач стверджував, що квартира придбана за кошти у сумі 50 000 доларів США, які були позичені у його батьків: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі договору позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року.

Зазначає, що під час розгляду цивільної справи № 466/7108/18 за її позовом про поділ майна подружжя, вона дізналась про те, що батьки її колишнього чоловіка - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися з позовом до свого сина ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року, переслідуючи мету позбавлення її права власності на частку вищезазначеної спірної квартири. Вважає, що договір позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року укладений з порушенням норм цивільного та сімейного законодавства, без наміру створення реальних правових наслідків, оскільки грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США, зазначені в п. 1 даного договору, не були реально передані ОСОБА_2 і ОСОБА_3 їхньому сину ОСОБА_4 для придбання квартири, яка є об`єктом права спільної сумісної власності.

26 грудня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 пред`явили в Шевченківський районний суд м. Львова позов до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позичення грошових коштів.

Позовні вимоги обґрунтовують тим, що 12 січня 2017 року між ними: ОСОБА_2 ОСОБА_3 , з однієї сторони, та їх сином - відповідачем ОСОБА_7 , з другої сторони, було укладено договір позичення грошових коштів, згідно п.1 якого вони передали синові грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США.

На підтвердження отримання грошових коштів відповідачем було надано відповідну розписку.

Згідно п. 3 цього договору грошові кошти передавались на придбання житла квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до п.4 договору позичення грошових коштів та згідно розписки відповідач ОСОБА_4 зобов`язувався повернути грошові кошти у повному обсязі.

02 серпня 2018 року ними, позивачами, було передано відповідачу вимогу про повернення грошових коштів та останній зобов`язався повернути борг до 02 вересня 2018 року, проте не виконав своїх зобов`язань внаслідок чого вони звернулися в суд з даним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 05 жовтня 2022 року узадоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позичення грошових коштів недійсним відмовлено у зв`язку з його безпідставністю.

Позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позичення грошових коштів задоволено повністю.

Вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 50 000,00 доларів США (п`ятдесят тисяч доларів США) боргу за договором позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року по офіційному курсу валют Національного банку України на день стягнення боргу.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - адвокат Савка Т.В.

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення суду незаконним і необґрунтованим. Вказує, що договір є фіктивним, укладений без наміру створення реальних правових наслідків та з метою його використання як штучно створеного доказу по справі про поділ майна подружжя, оскільки фактично передачі коштів позичальнику не відбулося. Судом не взято до уваги відомості отримані з податкових органів, які свідчать про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не отримували високих доходів, а тому не могли володіти сумою коштів в розмірі 50 000 доларів США. Не взято до уваги, що позов про стягнення боргу було ініційовано лише після звернення з позовом про поділ майна подружжя. Судом безпідставно взято до уваги висновок судово-технічної експертизи документів, а також не надано жодної оцінки показам ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про продаж земельної ділянки та передачу виручених коштів своїй дочці ОСОБА_10 для придбання спірної квартири. Зазначає, що оплату майнових прав за спірну квартиру почали вносити з 2014 року, а тому є незрозумілим яким чином кошти позичені відповідачем у 2017 році були витрачені на квартиру, будівництво якої розпочате в 2014 році. Окрім того, судом не враховано поганий матеріальний стан ОСОБА_4 , про що знали його батьки та все ж таки уклали договір позики грошових коштів, знаючи про те, що останній не зможе їх повернути. У тексті договору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначені як позичкодавці, а відповідач ОСОБА_4 -користувач грошових коштів, що суперечить вимогам ст.203 ЦК України. Вказує про те, що ОСОБА_1 не було відомо про укладення договору позики, вона згоди на його укладення не давала, про існування такого договору їй стало відомо у листопаді 2018 року, договір укладений з метою позбавлення її права власності на частку у квартирі.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити, в зустрічному позові відмовити.

На виконання вимог ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту ЦПК) відповідачем-1 ОСОБА_2 надано відзив на апеляційну скаргу. У відзиві відповідач ОСОБА_2 зазначає, що судом першої інстанції встановлено фактичні обставини справи, дано їм належну правову оцінку, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Просить залишити в силі рішення суду першої інстанції, у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Савки Т.В. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги відповідачів по справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 - адвоката Островського Ю.М., вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України (далі по тексту ЦК) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів судом визначені у статті 16 Цивільного кодексу України.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 29 серпня 2008 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 укладений шлюб, як був зареєстрований Брюховицькою селищною радою м.Львова, актовий запис №14, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 (96т.2).

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_6 , батьками якого є ОСОБА_11 та ОСОБА_4 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.97).

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 10 липня 2018 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.98-99т.2).

Під час перебування у шлюбі, 17 травня 2014 року між продавцями, якими були: ОСОБА_12 , який діяв від власного імені та від імені ОСОБА_13 на підставі довіреності, посвідченої 27.03.2014 року приватним нотаріусом ЛМНО Дячуком О.А., реєстровий номер 1952, та від імені ОСОБА_14 на підставі довіреності, посвідченої 14.04.2013 року приватним нотаріусом ЛМНО Шафраном Р.І. за реєстровим номером №1689 з однієї сторони та покупцем ОСОБА_4 з другої сторони, був укладений договір купівлі-продажу майнових прав (далі по тексту Договір) за умовами якого продавці продають, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим договором, та у відповідності до норм Цивільного кодексу України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж ( п.2.1 Договору). Під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відповідно до Договору про купівлю-продаж майнових прав від 17 травня 2014 року придбали квартиру АДРЕСА_2 . Квартира двохкімнатна, загальною площею 72,2 кв.м. (а.с.7-12 т.2).

Право власності на придбану квартиру зареєстровано на прізвище відповідача ОСОБА_4 19 травня 2017 року, реєстраційний номер у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101) (а.с. 100-101т.2).

Так як шлюб між сторонами розірвано 10 липня 2018 року, позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом про поділ майна подружжя та просила суд визнати квартиру АДРЕСА_2 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , здійснити поділ спірної квартири, виходячи із правил рівності часток подружжя у спільному майні, визнавши за нею та відповідачем право власності по частці спірної квартири.

Під час розгляду справи № 466/7108/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, позивач ОСОБА_1 дізналася про те, що у Шевченківському районному суді м.Львова зареєстрована справа за позовом відповідачів у даній справі, зокрема, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та до неї, ОСОБА_1 , про стягнення боргу 50 тисяч доларів США за Договором позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року, що змусило її звернутися в суд до відповідачів про визнання такого договору недійсним.

Матеріалами справи встановлено, що суд об`єднав позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним із позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , про стягнення боргу за договором позичення грошових коштів в одне провадження.

Із змісту Договору позики від 12 січня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (батьки відповідача ОСОБА_4 ) позичили відповідачу ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 50 000,00 доларів США, які відповідач ОСОБА_4 зобов`язувався витратити на придбання квартири АДРЕСА_3 , тобто на придбання спірної квартири, Договір майнових прав на яку було придбано відповідно до Договору від 17 травня 2014 року.

Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тому, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України (далі по тексту СК) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (ст.21 СК).

Відповідно до частини першої статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За приписами ст.204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга ст.215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) частина третя статті 215 ЦК).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3,15,16 ЦК, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року, справа № 133/3928/14-ц.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення міститься у частині третій статті 368 ЦК України.

За вимогами частини першої, другої статті 369 ЦК співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Положеннями статті 65 СК визначені правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

Поряд з цим для укладення договору позики ( за яким виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові) в останнього не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики ( позичає кошти) не розпоряджається майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Такий правовий висновок Верховного Суду у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 133/9228/14ц.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору позики грошових коштів недійсним та задовольняючи позовні вимоги відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення солідарно 50 000,00 доларів із ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , суд першої інстанції прописав, що доводи позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Савки Т.В. на підтримання позовних вимог про визнання договору позичення грошових коштів недійсним є непереконливими, спростовуються висновком судово-технічної експертизи документів у цивільній справі № 466/10235/18 від 04.02.2021 за № 29648/19-34/ 3995/20-34/2267-2296/21-342297/2298/21-33 з якого встановлено, що у договорі позичення грошових коштів, датованому 12.01.2017, укладеному між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (позичкодавці) та ОСОБА_4 (користувач грошових коштів) та розписці, датованій 12.01.2017, виданій ОСОБА_4 про позичення 50 000,00 доларів США, відсутні ознаки штучного зістарювання документів ( п.3 висновків).

Судом також зазначено, що 16 лютого 2017 року на підставі Договору купівлі-продажу майнових прав між продавцем ОСОБА_12 , який діяв від свого імені та від імені продавців ОСОБА_14 і ОСОБА_13 та покупцем ОСОБА_4 був складений нотаріально посвідчений акт приймання-передачі майнових прав, акт приймання-передачі введеного в експлуатацію об`єкта нерухомості, а також складена довідка про оплату 100% майнових прав.

На підставі вищевказаних документів відповідачем ОСОБА_4 19 травня 2017 року було зареєстровано право власності на вищевказану квартиру АДРЕСА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ( реєстраційний номер 101).

З висновками суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується.

Згідно пояснень відповідачів по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у справі за позовом ОСОБА_1 такі пояснили, що квартира була придбана для проживання сім`ї їхнього сина ОСОБА_4 та ОСОБА_15 разом із внуком ОСОБА_6 . Договір купівлі-продажу майнових прав був укладений у 2014 році під час перебування позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_4 у шлюбі саме на конкретно визначену квартиру для проживання їх сім`ї та ніхто із сторін по справі в цей період часу не думав, що у майбутньому їх шлюб буде розірваний, оскільки 17 травня 2014 року придбали майнові права на квартиру, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син- всі були щасливі, а Договір позичення грошових коштів саме на конкретно визначену квартиру у 2017 році.

Даючи аналіз зазначеним поясненням, зібраним доказам, колегія суддів, виходячи із змісту ч.4 ст.65 СК приходить до висновку, що оскільки спірна квартира придбана на підставі Договору купівлі-продажу майнових прав для проживання сім`ї, тому відповідно до ст.60 СК така є об`єктом права спільної сумісної власності, де частки чоловіка і дружини є рівними.

Доказів реальної передачі грошових коштів ні судом першої, ні апеляційної інстанції не встановлено, у Договорі прописано, що ОСОБА_4 «користувач грошових коштів».

Отримуючи позику грошових коштів без згоди другого із подружжя, без їх реальної передачі, що не підтверджується згодою позивача ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_4 стає учасником зобов`язальних правовідносин, особисто відповідає за повернення грошових коштів реально чи особистим майном, в тому числі часткою, яка йому належить у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_4 рішення суду першої інстанції не оскаржував, погодився з таким.

Відповідно до ч.1ст. 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.2ст.367 ЦПК).

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 поданий після того, як шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірваний та остання звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, саме спірної квартири.

02 лютого 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 із позовом про визнання Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 недійсним та визнання його покупцем зазначеної спірної квартири. Державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на спірне майно скасувати. (а.с. 232-234 т.2, справа № 466/7714/21. Ухвалою підготовчого засідання Шевченківського районного суду м.Львова від 08 квітня 2022 року провадження у зазначеній справі зупинено до припинення перебування ОСОБА_4 на війні або у складі ЗСУ, що переведені на воєнний стан (а.с.230-231 т.2). Із змісту зазначеної вище позовної заяви вбачається, що Договір позики грошових коштів на прізвище ОСОБА_4 як користувача грошових коштів від 12 січня 2017 року був фіктивним, реальної передачі грошових коштів в розмірі 50 000,00 доларів США для придбання спірної квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_1 позичальниками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не передавалося.

У відзиві ОСОБА_4 , поданому у листопаді 2018 року на позовну заяву ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, останній заперечував проти її позову та зазначає, що спірна квартира є його особистою власністю, придбана за кошти позичені йому його батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі Договору від 12.01.2017 року позичення грошових коштів в розмірі 50 000,00 доларів США та додав розписки про отримання коштів за даним договором.

Даючи оцінку зібраним по справі доказам, суд першої інстанції залишив поза увагою пояснення позивачки ОСОБА_1 та її батьків, як свідків про те, що її батьки передали 25 000,00 доларів США для придбання спірної квартири, відчуживши земельну ділянку та додала Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 17.11.2015 року укладений між її батьком ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_16 (покупцем) (а.с.103-105т.2) Зазначені обставини викладені позивачкою ОСОБА_1 у відповіді на відзив відповідачів щодо її позовної заяви про визнання договору позички грошових коштів недійсними.

У постанові Верховного Суду від 13 серпня 2021 року у справі № 638/20102/16 прописано, що послідовність подій та процесуальна поведінка відповідачів у всіх наведених справах про стягнення заборгованості дає підстави для сумнівів у реальності спорів про стягнення боргів.

До аналогічного висновку приходить колегія суддів у даній справі та зазначає, що позивачами за об`єднаним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не доведено належними та допустимими доказами, що передача коштів в розмірі 50 000,00 доларів США згідно Договору від 12.01.2017 року була реальною саме для придбання квартири АДРЕСА_2 та що отримані ОСОБА_4 кошти від батьків були використані за призначенням, а саме на придбання спірної квартири та в інтересах сім`ї. Сам по собі факт зазначення у договорі про ціль позики, безумовно не свідчить про те, що позика була витрачена за призначенням користувачем грошових коштів ОСОБА_4 .

Ні позивачем ОСОБА_1 , ні відповідачем ОСОБА_4 не надано суду доказів обізнаності дружини позичальника ОСОБА_1 про укладення договору позики, а тому відсутні підстави для виникнення у колишнього подружжя солідарного обов`язку щодо повернення боргу.

Враховуючи те, що суд першої інстанції не встановив фактичних обставин справи, обмежився одностороннім підходом до дачі оцінки зібраних по справі доказів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

ЄСПЛ прописав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( справа «Серявін та інші проти України, рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч.1п.2 ст.374 ЦПК суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: п.2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч.1п.п.3,4 ст.376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: п.3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; п.4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч.1ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.2; 376 ч.1 п.п.3,4; 383; 384; 389-391 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Савки Тараса Володимировича задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 05 жовтня 2022 року скасувати в частині стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 за Договором позики грошових коштів від 12.01.2017 року по офіційному курсу валют Національного банку України на день стягнення боргу, укладеного між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та в частині стягнення судових витрат, виключивши із резолютивної частини рішення слово «солідарно».

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) судові витрати по справі в розмірі 7 929,00 грн. (Сім тисяч дев`ятсот двадцять дев`ять грн. ( в рівних частках по 3964,50 грн.).

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2023 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк