КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/7372/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 травня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року (суддя Осіпенко Л.М.) про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

у вересні 2022р. позивачка звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та стягнення з відповідачки судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що на підставі розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 358 від 24 квітня 2008 року ОСОБА_3 та членам його родини: дружині ОСОБА_1 та його сестрі - ОСОБА_2 надано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 в порядку обміну жилих приміщень. 16 травня 2008 року ОСОБА_3 був виданий ордер на право зайняття квартири, 21 травня 2008 року між Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду та ОСОБА_3 був укладений договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, на підставі якого останньому та членам його сім`ї надано у безстрокове користування спірну квартиру. В 2008 році всі наймачі були зареєстровані у спірній квартирі.

Позивачка зазначала, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у квартирі зареєстровані дві особи: вона та відповідачка, однак остання жодного дня в квартирі не мешкала, оскільки одружена та постійно проживає разом з чоловіком в іншій квартирі, ніколи не сплачувала квартирну плату та комунальні послуги, не брала участі в утриманні житла, що є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК УРСР.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року провадження у цивільній справі закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції та стягнути з відповідачки судові витрати.

Позивачка вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вона повторно звернулась до суду до тієї ж самої відповідачки з позовом з тим же самим предметом, та з тих же самих підстав, як і у справі №753/21211/20, оскільки

предметом позову у справі №753/21211/20 була вимога про визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірною квартирою та вимога про зобов`язання Дарницького районного відділу Головного управління державної міграційної служби України у місті Києві зняти з реєстрації ОСОБА_2 за адресою спірної квартири. Разом з цим, предметом позову у даній справі є вимога про визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірною квартирою у зв`язку із довготривалою, безперервною відсутністю відповідачки у спірному жилому приміщенні з моменту отримання ордеру та виникнення спору за спірне житло після смерті наймача спірної квартири. Фактичні обставини, що формують зміст позову, є різними, оскільки у справі №753/21211/20 мова йшла про втрату відповідачкою права користування спірним житловим приміщенням в силу її вибуття у інше місце постійного проживання - квартиру чоловіка, що належить йому на праві приватної власності, в яку остання вселилась як член сім`ї та в якій проживає до сих пір (ст. 107 ЖК УРСР), а у даній - тривале не проживання відповідачки у спірному приміщенні протягом періоду, тривалішого за шість місяців, без поважних причин (ст. 71, 72 ЖК УРСР).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Раковець О.О. просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що у цивільній справі №753/21211/20, вже розглянутої та вирішеної судами трьох інстанцій на користь ОСОБА_2 , та у справі № 753/10404/22 збігаються сторони, підстави та предмет спору, а тому оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та не підлягає скасуванню.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представників - адвокатів Молодоженю Н.І. та Кузьменко І.Г., які просили задовольнити апеляційну скаргу, пояснення ОСОБА_2 , яка просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що існує судове рішення у цивільній справі №753/21211/20, яке набрало законної сили, ухвалене між тими ж сторонами, про той же предмет позову і з тих же підстав.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Підстави для закриття провадження в справі вичерпно визначені статтею 255 ЦПК України і свідчать про те, що процес виник або неправомірно при відсутності в заінтересованої особи права на звернення до суду за захистом, або не може бути продовжений з інших причин, у тому числі і у зв`язку з волевиявленням сторін по розпорядженню своїми правами, які викликають зазначені правові наслідки.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановленні з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

Аналогічний за змістом висновок зазначений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц.

Як зазначала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року, справа № 908/299/18, підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з позовом у грудні 2020 року ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язати Дарницький районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві зняти її з реєстраційного обліку у вищезазначеній квартирі. Підставою позову була зазначена ст. 107 ЖК УРСР і обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка посилалася на те, що відповідачка втратила право користування спірною квартирою у зв`язку з добровільним вибуттям на постійне проживання в інше житлове приміщення.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 червня 2021 року позов задоволено частково, визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 12 липня 2022 року, рішення суду першої інстанції скасовано і у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 12 липня 2022 року зазначив, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої статтею 71 або 107 ЖК України. Змінити підставі суд вправі тільки за згодою позивача. Також Верховний Суд посилався на те, що суд апеляційної інстанції оцінив докази, надані сторонами у справі, з огляду на обов`язок ОСОБА_1 довести обставини добровільного і свідомого вибуття ОСОБА_2 зі спірного житла та обрання нею іншого постійного місця проживання, що доведено під час судового розгляду не було.

Отже, підставою позову у справі №753/21211/20 були положення ст. 107 ЖК УРСР.

Звертаючись до суду з даним позовом у вересні 2022 року, ОСОБА_1 просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , посилаючись на тривале не проживання відповідачки у спірній квартирі протягом періоду, тривалішого за шість місяців, без поважних причин, посилаючись на положення ст. 71 ЖК УРСР.

Отже, підстава даного позову не є тотожною до тієї, яка вже була предметом судового розгляду.

Крім того, як вже зазначалося вище, одночасний розгляд позову про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, з підстав положень ст. 71 ЖК УРСР та ст. 107 ЖК УРСР є неможливим, бо вони є взаємовиключними.

На вказані обставини не звернув уваги суд першої інстанції та прийшов до помилкового висновку, що підстава позову у даній справі є абсолютно тотожною до тієї, яка була предметом судового розгляду у справі №753/21211/20.

Згідно ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали про закриття провадження у справі, тому ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

З приводу вимог апеляційної скарги про стягнення з відповідачки судових витрат зі сплати судового збору за подачу даної апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц зроблено такий висновок «якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (постанова від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц).

Враховуючи, що ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з даним апеляційним розглядом, має здійснити той суд, який ухвалить остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року скасувати, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, направити до Дарницького районного суду міста Києва для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 травня 2022 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк