ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2683/23 Справа № 199/6991/21 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Панасенко С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 адвоката Леонтенка В.В. на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2022 року (ухвалене під головуванням судді Руденко В.В.) у справі №199/6991/21 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою та виселення,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021року ОСОБА_5 звернулася до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що на підставі рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2009 року їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . На момент переходу права власності до позивача відповідачі були зареєстровані та проживали у вказаній квартирі. Після переходу права власності згоди на проживання відповідачів у спірній квартирі позивач не надавала, на прохання звільнити квартиру відповідачі не реагують.

Просила усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , а також виселити їх з квартири.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2022 року позовні вимоги задовлено частково. Усунуто перешкоди ОСОБА_5 у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 908,00 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі представник відповідачів просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Вважає,що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а також порушено норми матеріального і процесуального права. Власницею спірної квартири була ОСОБА_6 , яка в 1999 році дозволила вселитися в квартиру своїй дочці ОСОБА_1 із чоловіком ОСОБА_2 та їх дітьми- ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Позивач та ОСОБА_1 є рідними сестрами. На час розгляду справи в квартирі залишилися проживати 68 річна ОСОБА_1 та 70-річний ОСОБА_9 . Разом з ними проживає їх донька ОСОБА_10 зі своїми дітьми ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач знала, що в спірній квартирі проживають відповідачі,які не мають іншого житла.

Посилається на те, що сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї клишнього власника цього майна.

Суд не закрив провадження у справі відносно відповідача ОСОБА_3 ,який з 2007 року не проживає в спірній квартирі.

Виселяючи ОСОБА_4 з її неповнолітніми дітьми,суд першої інстанції не залучив до участі в справі органи опіки та піклування.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване. ОСОБА_4 перебуває в зареєстрованому шлюбі і разом з неповнолітніми дітьми проживає в 3-х кімнатній квартирі свого чоловіка за адресою: АДРЕСА_3 . Надані відповідачами копії свідоцтв про народження дітей не стосуються дітей ОСОБА_4 , це свідоцтва дітей ОСОБА_3 , який має на праві власності житло в іншій місцевості. ОСОБА_5 пропонувала відповідачам мирову угоду та викупити квартиру за ціною,нижче ринкової з урахуванням знижки 25%,але відповідачі відмовилися. Відповідачі орушують права позивачки,перешкоджають позивачеві володіти та розпоряджатися своїм майном,не допускають її в квартиру. Відповідачі мали на праві власності 3-ри кімнатну квартиру, однак в 1999 році продали її , позбавивши себе і дітей житла, а самі з дітьми вселилися в спірну квартиру за життя матері.

В судове засідання з`явилися представник ОСОБА_5 - адвокат Берус Н.В., представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 адвокат Леонтенко В.В..

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачеві відповідачами чиняться перешкоди у користуванні власністю,а тому інтереси позивача як власника перевищують інтереси відповідачів,у яких припинилися правові підстави користуватися чужим майном.

Проте такий висновок суперечить встановленим обставинам та нормам матеріального права.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України, статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, у частині другій якої зазначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

За змістом зазначених норм матеріального права користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Ця норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції кожній особі гарантується, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 21 лютого 1990 року у справі Powell and Rayner v. the U.K.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року в справі Gillow v. the U.K.), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року в справі Larkos v. Cyprus).

За змістом рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Отже, право на житло є одним з фундаментальних прав людини, гарантованих не тільки Конституцією України, а і Конвенцією, має велике економічне і соціальне значення, а тому суд при вирішенні спору, пов`язаного з правами на житло, зобов`язаний встановити не тільки законність втручання у право на повагу до житла та його мету, а також необхідність такого втручання в демократичному суспільстві.

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Оцінка відповідності та правомірності втручання у право особи на житло охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: законність втручання (згідно із законом); легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує втрата житла, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.

Легітимною метою у цій справі є захист прав власника будинку, гарантованих статтею 41 Конституції України, статтями 317, 391 ЦК України, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Водночас потрібно дотримуватися балансу між захистом права власності позивача та правом відповідача на користування спірним будинком.

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 на праві власності в порядку спадкування за заповітом належить квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки № 77/16 від 19.12.2016 року ОСББ «Малиновського, 10» у вказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , чоловік - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та онуки ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2

ОСОБА_3 має на праві власності квартиру АДРЕСА_4 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна .

Власницею спірної квартири була мати ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , яка в 1999 році дозволила вселитися в квартиру своїй другій дочці - ОСОБА_15 та їх дітьми- ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Позивач та ОСОБА_1 є рідними сестрами.

Представник відповідачів зазначив, що на час розгляду справи в квартирі залишилися проживати 68 річна ОСОБА_1 та 70-річний ОСОБА_9 . ОСОБА_3 проживає у належній йому на праві власності квартирі АДРЕСА_4 . ОСОБА_10 зі своїми дітьми ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 прожиає разом зі своїм чоловіком ОСОБА_16 у належній йому на прав власності квартирі АДРЕСА_5 . Зазначені обставини нічим не спростовуються.

Позивач знала, що в спірній квартирі з 1999 року проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , які вселилися за згодою їх матері - ОСОБА_6 та були членами її родини, відповідачі похилого віку не мають іншого житла.

Колишній власник спірного житла- ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_8 . Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 10 квітня 2009 року за ОСОБА_5 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 в поярдку спадкування за заповітом після померлої ОСОБА_6 ..

Відповідно до статті 64 ЖК України сестра та її сім`я не є членами сім`ї власника ОСОБА_5 , оскільки доказів того, що сторони коли-небудь спільно проживали і вели спільне господарство, немає.

Таким чином спір виник між власником житла та членами сім`ї колишнього власника. спірні правовідносини врегульовані статтями 383, 391 ЦК України, які передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц).

У постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна (спірного житла), наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування житлом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц).

Судом першої інстанції встановлено,що попереднім власником цього майна була ОСОБА_6 (мати відповідача), зі згоди якої ОСОБА_1 та ОСОБА_9 зі своїми дітьми вселилася до спірної квартири як члени її сім`ї, що свідчить про набуття відповідачами у встановленому законом порядку права користування вказаною квартирою.

Наведені обставини обґрунтовано свідчать, що відповідачі тривалий час проживають у спірній квартирі, ставляться до спірного жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, не втратили бажання користуватися ним у подальшому.

Отже, апеляційний суд встановив, що існують достатні і тривалі зв`язки відповідачів з конкретним місцем проживання - квартирою АДРЕСА_1 , що у розумінні статті 8 Конвенції охоплюється поняттям «житло».

Матеріали справи не містять доказів наявності у відповідачів на праві власності іншого житла.

Надаючи оцінку принципу пропорційності втручання у право відповідачів на спірне житло, суд встановив, що позбавлення відповідачів права користування житлом буде надмірним тягарем, оскільки 68 річна ОСОБА_1 та 70-річний ОСОБА_9 не забезпечені власним житлом.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення згідно принципів застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Крім того, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц . Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 13 листопада 2019 року у справі № 369/9908/15-ц, від 24 червня 2020 року у справі № 309/1158/18.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц та від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17.

Відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковим для застосування судами.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У справі, яка переглядається, встановлено, що відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки із спірним житловим приміщенням, тобто спірна квартира є житлом відповідачів у розумінні статті 8 Конвенції; їх виселення без надання іншого житла буде вважатися втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції, що є неприпустимим, що узгоджується з позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 20 червня 2022 року справа № 127/17899/21.

Судом першої інстанції зазначені обставини не враховані.

На думку колегії суддів, ОСОБА_5 , набувши право власності на спірне житло з певними обтяженнями (реєстрація та проживання в ньому відповідачів) мала враховувати ці обставини.

Дотримуючись балансу між захистом права власності і права особи на житло, апеляційний суд приймає до уваги, що у разі позбавлення відповідачів права користування відповідним житлом і їх виселення, останні будуть неспроможні забезпечити себе власним житлом.

Вирішуючи питання про баланс інтересів сторін та пропорційність між виселенням відповідачів та захистом права власності позивача апеляційний суд врахував, що позивач, стверджуючи про наявність перешкод з боку відповідачів не довела вчинення відповідачами перешкод у користуванні належною позивачу квартирою, оскільки достатніх доказів щодо цих обставин (створення таких перешкод) як і доказів незаконності користування відповідачем спірним житлом суду не надано.

При вирішенні справи за наявності передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає,що не встановлено «нагальної суспільної необхідності» для втручання у право відповідачів на житло шляхом їх виселення із спірної квартири без надання іншого житла.

Відтак, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, а суд першої інстанції правильно встановивши обставини справи невірно визначився з характером виниклих правовідносин, а тому, виходячи з повноважень апеляційного суду, визначених ст. 374 ЦПК України, оскаржуване рішенняпідлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 адвоката Леонтенка В.В. задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2022 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою та виселення відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2023 року.

Судді: