ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/8701/20 Номер провадження 22-ц/814/1927/23Головуючий у 1-й інстанції Нестеренко С. Г. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Чумак О.В. ,

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

розглянула в порядку письмового провадження за наявними матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07 квітня 2022 року, ухвалене суддею Нестеренком С.Г., повний текст рішення складено 07 квітня 2022 року, по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 , третя особа - Публічне акціонерне товариство «Актабанк», про стягнення боргу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2020 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якої позивач вказував, що 23 липня 2013 року між ПАТ «Актабанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № /Т/972130.

23 березня 2018 року між ПАТ «Актабанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір № 2 про відступлення прав вимоги, за яким ПАТ «Актабанк» відступив шляхом продажу ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» належні банку права вимоги, а позивач набув в обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги банку до боржників, включаючи вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців тощо, які зобов`язані виконати обов`язки боржників за кредитними договорами, договорами поруки та договорами застави, з урахуванням всіх змін та доповнень, згідно реєстру у додатку № 1 до цього договору.

Відповідно до Договору про відступлення прав вимоги, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_2 за кредитним договором в сумі 23758 грн., з яких: - 13351 грн. -заборгованість за основним боргом; - 10400 грн. заборгованість за комісією; - 7 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом.

Позивач направив на адресу відповідача повідомлення про відступлення права вимоги заборгованості по кредитному договору. За кредитним договором позичальник повинен був повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання у повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором. Однак свого обов`язку відповідач не виконав та припинив повертати наданий йому кредит.

Позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 23758 грн., з яких: - 13351 грн. - заборгованість за основним боргом; - 10400 грн. заборгованість за комісією; - 7 грн. заборгованість за процентами та судові витрати (а.с. 1-24).

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07 квітня 2022 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором № /Т/972130, укладеного 23 липня 2013 року між відповідачем та ПАТ «Актабанк» станом на 23 березня 2018 року, а саме: 13351 грн. заборгованість за основним боргом; - 7 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом та кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 924,88 грн.

Відмовлено ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» у задоволенні позову до ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення заборгованості за комісією у розмірі 10400 грн. та коштів у повернення сплаченого судового збору у розмірі 924,88 грн.

З рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач ОСОБА_1 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Посилається на неповне з`ясування обставин справи та їх недоведеність, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Відповідач зазначає, що не пам`ятає, чи укладався із ним вказаний договір, у зв`язку з чим заявляв клопотання про витребування доказів, проте ухвала суду не була виконана позивачем. На думку відповідача, позивач не надав доказів на підтвердження факту видачі та отримання відповідачем кредитних коштів, щодо наявності та розміру заборгованості відповідача, якими є первинні бухгалтерські документи; виписки по рахунку; заяву на видачу готівки. Надані позивачем копії заяви на видачу готівки та квитанції про сплату комісії без надання оригіналу вказаних документів не свідчить про отримання відповідачем кредитних коштів.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» прохає залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду без змін, оскільки вважає його законним і обґрунтованим, а вимоги позивача доведеними належними доказами, які досліджені судом.

23.02.2023 до апеляційного суду надійшло письмове клопотання відповідача ОСОБА_1 , в якому він просить призначити по справі почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити експертам Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України та поставити на розгляд експерта питання: «Чи виконано підпис від імені особи ОСОБА_1 у документі: «Заява про видачу готівки № 809055 від 23.07.2014 р. тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою?» Покласти обов`язки по оплаті експертизи на ОСОБА_1 .

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відповідно до положень ч. 1 ст. 369 цього Кодексу без повідомлення учасників справи, оскільки є малозначною.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, з урахуванням поданого відзиву позивача, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Суд першої інстанції правильно встановив, і це підтверджується матеріалами справи, що 23 липня 2013 року відповідач ОСОБА_1 та ПАТ «Актабанк» уклали кредитний договір за № /Т/972130, відповідно до якого банком було надано відповідачеві кредит в розмірі 20000,00 грн. на споживчі потреби під 0,01% річних, строком користування до 22 липня 2015 року (а.с. 5-6).

Відповідно до п. 2.1.3. позичальник щомісячно зобов`язався погашати кредит, сплачувати нараховані проценти до 15 числа кожного місяця рівними частинами в сумі 1483,42 грн. і остаточно розрахуватися із банком - кінцева дата погашення всієї заборгованості за кредитом - 22 липня 2015 року.

Укладаючи договір споживчого кредиту, сторони досягли між собою згоди з усіх істотних умов договору, передбачених чинним законодавством, у тому числі за п. 4.2.8 кредитного договору надано право банку здійснювати відступлення прав вимоги за кредитним договором третім особам.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків.

Банк свої зобов`язання за договором виконав, а відповідач порушив умови договору в частині неповернення кредиту та несплати відсотків за його користування та не виконав взяті на себе зобов`язання, тобто в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобов`язань.

23 березня 2018 року між ПАТ «Актабанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір № 2 про відступлення прав вимоги, за яким банк відступив право вимоги за кредитним договором, укладеним із відповідачем, новому кредитору - ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (а.с. 12-19).

За п. 2.1. цього договору банк відступив шляхом продажу новому кредитору належне банку, а новий кредитор набуває в обсязі та на умовах, визначених цим договором, право вимоги банку до позичальників, заставодавців та поручителів - боржників, включаючи право вимоги до боржників.

Згідно п. 2.2. цього договору до нового кредитора перейшло право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів, штрафних санкцій, неустойок тощо.

27 березня 2018 року ПАТ «Актабанк» в особі уповноваженого Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію цього Банку за вих. № 002412602 та позивач ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за вих. № 002412602-1 направили на адресу відповідача письмове повідомлення про відступлення права вимоги заборгованості по кредитному договору із вимогою про сплату заборгованості за кредитним договором у розмірі, що заявлена у позовних вимогах і повідомили реквізити для сплати такої заборгованості (а.с. 12-19).

У відповідності зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зі змісту 512, 513 ЦК України слідує, що зміна кредитора у зобов`язанні здійснюється шляхом оформлення між первісним кредитором та новим кредитором відповідного договору в тій же самій формі, що і угода, за якою права відступаються. При цьому боржник не приймає ніякої участі в підписанні договору про відступлення та не є його стороною. У відповідності до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до Витягу з Додатку № 1 до Договору № 2 про відступлення права вимоги від 23 березня 2018 року Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників за такими договорами, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідача щодо погашення боргу за кредитним договором за № /Т/972130, укладеного 23 липня 2013 року між відповідачем та ПАТ «Актабанк».

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору, у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість за основним боргом у сумі 13351 грн., а також заборгованість за процентами за користування кредитом у сумі 7 грн.

Також суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача заборгованості за комісією у розмірі 10400 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (ст. 510 ЦК України).

Відповідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно із ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання».

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

За змістом ч. 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів.

Відповідачем не виконано зобов`язань, визначених Договором, порушено умови щодо погашення кредиту та нарахованих відсотків за його користування.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення договору) договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цьогоЗакону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цьогоЗакону, є нікчемною.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/201 1у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті1, статті11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець навів у тексті ЦК України зазначений принцип, тим самим установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, що кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання кредитних коштів за кредитом чи супроводження кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки, надання кредитних коштів за кредитом є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і супроводження кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі за № 718/194/17 (провадження № 61-29385сво18) та від 09 грудня 2019 року у справі за № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування у цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що пункти 2.1.2. та 2.1.2.1. кредитного договору за № /Т/972130, укладеного 23 липня 2013 року між відповідачем та ПАТ «Актабанк» щодо права кредитора нараховувати комісію за супроводження кредиту та за надання кредитних коштів, є нікчемними, оскільки є платою, встановлення якої прямо заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, адже такі умови договору порушують публічний порядок.

При цьому суд обґрунтовано послався на висновки, сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), про те, що визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону з моменту його укладення.

Враховуючи те, що вказані пункти договору є нікчемними в силу закону і не підлягають визнанню недійсними, що не має наслідком визнання недійсним договору в цілому, в іншій частині кредитний договір за № /Т/972130, укладений 23 липня 2013 року між відповідачем ОСОБА_1 та ПАТ «Актабанк», є чинним та підлягає виконанню сторонами.

В суді першої інстанції відповідач послався на те, що позивач пропустив строк позовної давності до вимог. Місцевий суд надав правильну оцінку вказаним доводам, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Так, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно зі ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Згідно частин першої, другої ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (ст. 262 ЦК України).

Відповідно до п. 5.3 кредитного договору, укладеного між банком та ОСОБА_1 , сторони погодили строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії, пені та штрафу, за кредитним договором тривалістю 10 (десять) років.

Позивач не пред`являв вимог про стягнення з відповідача неустойки.

Відлік строку позовної давності, згідно умов кредитного договору укладеного між сторонами, розпочинається з наступного дня після кінцевого дня погашення боргу, тобто з 23 липня 2015 року. Позов до ОСОБА_1 подано до суду 24 грудня 2020 р., в межах строку позовної давності, встановленого договором.

Факт отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі 20000,00 грн. підтверджується заявою на видачу готівки за № 809055 від 23 липня 2013 року, а також квитанцією № 809072 від 23 липня 2013 року про оплату комісії на суму 450 грн. за видачу відповідачеві кредитних коштів, копії яких надані позивачем до суду першої інстанції, належним чином засвідчені ПАТ «Актабанк» та містять прізвище, ініціали та підпис відповідача ОСОБА_1 , досліджені місцевим судом та є належними і допустимими доказами, які відповідачем не спростовані (а.с. 138).

Відповідач не надав доказів щодо відсутності заборгованості за основним боргом, повного чи часткового її погашення.

Отже фактично отримані та використані позичальником ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку ні первісному, ні новому кредитору позивачу - не повернуті. Отже, кредитор вправі вимагати виконання боржником обов`язку в будь-який час, що відповідає вимогам ст. 530 ЦК України, а невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором свідчить про порушення прав позивача.

Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № /Т/972130, укладеного 23 липня 2013 року між ним та ПАТ «Актабанк», не виконав; за ним утворилась заборгованість за основним боргом, яка згідно наведеного позивачем у позові та наданому до нього розрахунку (а.с. 11) станом на 23 березня 2018 року становить 13351,00 грн, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення вказаної суми боргу на користь позивача.

Крім цього місцевий суд дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за процентами у сумі 7 грн., та обґрунтовано відмовив у стягненні з відповідача на користь позивача заборгованості за комісією у розмірі 10400,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 заперечував факт отримання від ПАТ «Актабанк» кредитних коштів згідно умов договору № /Т/972130 від 23 липня 2013 року, та вказував, що позивач не надав оригіналів первинних бухгалтерських документів на підтвердження вказаної обставини.

Як вказувалося вище факт отримання відповідачем ОСОБА_1 кредитних коштів згідно умов вищевказаного договору у розмірі 20000,00 грн. підтверджується заявою на видачу готівки за № 809055 від 23 липня 2013 року, а також квитанцією № 809072 від 23 липня 2013 року про оплату комісії на суму 450 грн. за видачу кредитних коштів, копії яких належним чином засвідчені ПАТ «Актабанк», містять прізвище, ініціали та підпис відповідача ОСОБА_1 та були досліджені місцевим судом, і не спростовані відповідачем належними і допустимими доказами (а.с. 138).

Заперечуючи підпис на заяві про видачу готівки № 809055 від 23.07.2014 р., відповідач подав до апеляційного суду клопотання, яке надійшло поштою 23.02.2023, про призначення по справі почеркознавчої експертизи, проведення якої просить доручити експертам Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України та поставити на розгляд експерта питання про те, чи виконано підпис від імені особи ОСОБА_1 у вищевказаному документі, особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою.

Згідно ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством .

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Відповідно до ч.1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи задоволенню не підлягає, враховуючи те, що відповідач не був позбавлений можливості заявити його у суді першої інстанції. Доказів протилежного ним не надано і матеріали справи не містять.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову, зводяться до переоцінки доказів, тому на увагу колегії суддів не заслуговують.

Рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, на підставі всебічно з`ясованих обставин та наданих сторонами доказів, які проаналізовані вище. Підстав для його скасування з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, апеляційна скарга залишається колегією суддів без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення почеркознавчої експертизи відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді Ю.В.Дряниця

Л.І.Пилипчук