Справа №295/2533/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2023 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира

в складі: головуючого судді Лєдньова Д.М.

при секретарі Заріцькому О.Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - Орган опіки та піклування Житомирської міської ради, Орган опіки та піклування районної адміністрації Приморського району м.Одеса, про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, у якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що з 25.03.2015 року перебувала із відповідачем у шлюбі.

Згідно рішення Приморського районного суду м. Одеса від 21.03.2017 року шлюб розірвано, малолітній син ОСОБА_4 проживає із матір`ю.

Позивач зауважує, що син має інвалідність, потребує у зв`язку із цим особливих умов зростання та забезпечення.

При цьому, після розірвання шлюбу відповідач фактично не цікавиться життям дитини, не створює належних умов для його виховання та утримання.

Так, зокрема, після укладення у січні 2019 року другого шлюбу - з ОСОБА_5 , відповідач надав згоду на усиновлення.

Згідно укладеного між сторонами договору про наміри позивач була зобов`язана відкликати виконавчий лист про стягнення аліментів у зв`язку із поданням згоди на усиновлення.

В подальшому питання щодо усиновлення вирішено не було, а відповідач взагалі усунувся від виконання батьківських обов`язків, наслідками розпочатого процесу усиновлення не цікавився.

Посилаючись на відповідні обставини, позивач просить задовольнити позов.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому вказано, що у зв`язку з виниклими перешкодами у спілкуванні із сином відповідач був змушений звернутись з вимогою про визначення порядку участі у вихованні дитини.

Питання з даного приводу в подальшому вирішено між сторонами у позасудовому порядку.

Після розірвання шлюбу відповідач повторно поставив питання участі у вихованні дитини та у вересні 2018 року звернувся до органу опіки та піклування, на підставі чого рішенням відповідного органу встановлено графік побачень.

Сторона зауважує, що надаючи згоду на усиновлення він як батько діяв в інтересах дитини, оскільки позивач вийшла заміж, а проживання дитини у повноцінній родині, з відчуттям оточення як рідних, за твердженням учасника, відповідало якнайкращим потребам сина.

Відповідач звертає увагу на відсутності умов для застосування виняткової міри, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки та просить відмовити у задоволені позову.

В судовому засіданні представники сторін підтримали викладені у письмових заявах по суті спору вимоги та заперечення.

Судом встановлено наступні обставини.

Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції 25.03.2015 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб.

Сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Приморського районного суду м.Одеса від 21.03.2017 року шлюб між сторонами розірвано.

Після розірвання шлюбу малолітній ОСОБА_4 протягом усього часу проживає із матір`ю, що не заперечується учасниками.

Судом встановлено, що в січні 2019 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено шлюб, при цьому, відповідачем ОСОБА_2 заявою від 03.06.2019 року надано згоду на усиновлення малолітнього сина.

За змістом укладеного між сторонами договору про наміри від 04.12.2018 року батьки домовились визначити обов`язок батька надати дозвіл на усиновлення дитини у період з 01.05.2019 року до 30.05.2019 року та обов`язок матері відмовити від стягнення аліментів на користь дитини, що включає звернення із заявою про повернення виконавчого документа.

Шлюб між особами розірвано 05.05.2021 року.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

У відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

В силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.

Згідно з п.п. 15, 16 постанови Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (далі - постанова Пленуму від 30 березня 2007 р. N 3) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін. ), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У свій постанові від 6 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 Верховний Суд зазначив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд звертає увагу, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

Надаючи оцінку дослідженим доказам по справі, суд звертає увагу, що протягом періоду до часу укладення позивачем шлюбу вдруге відповідач проявляв належну зацікавленість та ініціативність у підтримці спілкування із дитиною, що, у свою чергу, дістало прояв через звернення до органу опіки та піклування, прийняття рішення про встановлення графіку побачень.

Суд погоджується також із позицією сторони відповідача з приводу того, що сама по собі заява про згоду на усиновлення, подана під час перебування позивача у шлюбі із громадянином ОСОБА_5 , лише виявляє розумний підхід до обставин відповідного періоду, коли інтересам дитини, якій виповнилось чотири роки, відповідало створення повноцінної сім`ї із забезпеченням належного емоційного фону, зокрема, через наочний прояв стосунків на основі поваги та порозуміння між батьками, а також між дитиною та кожним із батьків, як істотного критерію в розрізі формування особистості, де зайві форми спілкування або намагання вплинути на процес виховання іншої особою дійсно могли мати негативні наслідки.

При цьому, суд приймає до уваги також відомості про стан здоров`я дитини, яка має захворювання у сфері розладу спектру аутизму та пов`язані із цим труднощі у спілкуванні із незнайомими або малознайомими особами. Про вказане зазначили допитані у судовому засіданні як свідки ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

На уточнююче запитання суду, чи є можливим процес спілкування дитини з іншими особами через засоби зв`язку, позивач вказала, що таке спілкування є неможливим внаслідок особливостей поведінки дитини.

Суд зазначає, що виявлені при розгляді справи труднощі у реалізації особою батьківських прав, які пов`язані не лише із перебуванням особи за кордоном, але й особливостями стану здоров`я дитини, не може покладатись у винну поведінку особи як батька, оскільки саме держава здійснює забезпечення належних умов для гарантування безпеки, охорони здоров`я, навчання, виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності (ст. 4 Закону України «Про охорону дитинства»); надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів (ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).

В судовому засіданні досліджено зміст заяв відповідача ОСОБА_2 , скерованих до органу опіки та піклування, де особа, з метою спрощення процедури виїзду позивача із дитиною за кордон, сповіщає про відсутність у нього з даного приводу заперечень, крім того, просить надати роз`яснення про доцільні, з урахуванням стану здоров`я дитини, способи прийняття участі батька у вихованні дитини.

Оскільки позивач визнає, що про відсутність вирішення питання усиновлення вона не сповіщала, самі заперечення відповідача щодо заявленого позову, а також вчинювані заходи, направлені на отримання допомоги, свідчать про дійсну заінтересованість відповідача у питанні збереження зв`язку з дитиною.

На думку суду, позивачем не надано належних доказів на підтвердження свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків за ознакою винної поведінки, ставлення відповідача свідчить про можливість відновлення прийнятної взаємодії батька та дитини.

Суд також звертає увагу, що повернення виконавчого документа стягувачу не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання.

За положеннями ч.ч. 5, 6 ст. 19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно висновку Приморської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування визнано доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На думку суду, висновок органу опіки та піклування не в повній мірі обґрунтовує необхідність виключного правового механізму у вигляді позбавлення батьківських прав.

Так, викладаючи відомості, пов`язані з сімейним станом батьків, їх забезпеченням, станом здоров`я дитини, а також дані, засновані на обстежені умов проживання позивача, орган опіки та піклування фактично не надає будь-яких висновків на подані батьком заперечення щодо позбавлення його батьківських прав, при цьому, не вказує про неможливість зміни ставлення батька до викання обов`язків, якщо, за висновком органу опіки та піклування, поведінка свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків.

Є необхідним зазначити, що позбавлення батьківських прав є непропорційним втручанням у право відповідача - право на повагу до свого сімейного життя, а в інтересах дитини є збереження сімейного зв`язку, що, в разі певної корекції поведінки відповідача, можливість якої не може вважатись втраченою, сформує та закріпить відповідне ставлення у дитини до сім`ї як ланки суспільства, що характеризується єдністю та, водночас, окремою індивідуальністю. Більш повноцінна участь батька у житті дитини не може не відповідатиме інтересам такої дитини.

З огляду на вищевикладене, суд не може погодитись із висновком органу опіки та піклування, яким визнано за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав, та, з огляду на викладене, вважає необхідним відмовити у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 164, 165 СК України, ст.ст. 141, 258-273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - Орган опіки та піклування Житомирської міської ради, Орган опіки та піклування районної адміністрації Приморського району м.Одеса, про позбавлення батьківських прав.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення буде виготовлено 12.09.2023 року.

Суддя : Д.М.Лєдньов