Справа № 759/9812/22
Провадження № 2/369/1844/23
РІШЕННЯ

Іменем України

10.04.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Пінкевич Н.С.

секретаря Соловюк В.І.

за участі

позивача ОСОБА_1

представника позивача Бойкініч Р.С.

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про розірвання договору та визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в:

У серпні 2022 року позивач звернувся до Святошинського районного суду м.Києва з даним позовом до ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про розірвання договору та визначення місця проживання дитини.

Свої вимоги мотивував тим, що 18 липня 2009 року він та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб в Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За рішенням суду шлюб між ними розірвано та стягнуто з нього на користь відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу). Зазначив, що 12 червня 2018 року вони уклали Договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей. За умовами укладеного договору домовились, що місцем проживання дітей є місце проживання матері. Після укладення договору змінились обставини.

Так, станом на день подання позовної заяви малолітній син ОСОБА_8 , 2010 року народження, тривалий час проживає разом з ним, що і стало наслідком звернення до суду з відповідним позовом. Вказав, що після того, як син почав проживати з ним, вони не можуть дійти згоди щодо внесення змін до договору про визначення місця проживання дітей. При вирішенні спору просив врахувати, що він працює, має стабільний дохід, малолітній син тривалий час проживає з ним, ним створені належні умови для проживання та гармонійного розвитку сина. Тому в найкращих інтересах дитини буде розірвання договору та визначення місце проживання дитини разом з ним.

Враховуючи викладене просив суд розірвати договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей від 12 червня 2018 року та визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 разом з батьком ОСОБА_1 ; судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу покласти на відповідача.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м.Києва від 17 серпня 2022 року позовну заяву передано для розгляду за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

08 вересня 2022 року до суду надійшла справа.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 вересня 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 жовтня 2022 року відкрито провадження по справі та розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.

19 жовтня 2022 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 був зареєстрований шлюб у Солом`янському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ). Після реєстрації шлюбу ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_10 ».

08 листопада 2022 року до суду надійшов відзив по справі. Не погоджуючись з доводами позову, відповідач ОСОБА_3 вказала, що не заперечувала та не заперечує щодо проживання сина ОСОБА_11 разом з позивачем, його батьком, отже предмета чи підстав спору, а тому і самого спору, у позивача з відповідачем немає і не було. Нею не порушувались умови укладеного договору, зміна місця проживання дитини відбулось за згодою батьків та за бажання дитини. Позивач не пропонував їй змінити даний договір, укласти додатковий договір. Ніякі права ні батька, ні сина не порушені, а отже в позові повинно бути відмолено. У задоволені позовних вимог просила відмовити.

12 грудня 2022 року до суду надійшла заява від начальника Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про розгляд справи за їх відсутності та висновок Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (вих. від 08.12.2022 № 107-4684) разом з копію акту обстеження умов проживання.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 лютого 2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено до розгляду в судовому засіданні.

У судовому засіданні представник позивача та позивач позов підтримали. Просили суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача та відповідач проти позову заперечили та просили відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку із відсутністю предмету спору.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ст. 3, 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року).

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (пункт 3 статті 9 Конвенції про права дитини).

При розгляді справи судом встановлено, що 18 липня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року по справі № 759/10767/18 шлюб між сторонами розірвано та стягнуто з позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на дітей у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 13 липня 2018 року.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 СК України (стаття 141 СК України).

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (частина перша статті 153 СК України).

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини друга та третя статті 157 СК України).

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи (абзац другий частини другої статті 159 СК України).

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону про охорону дитинства).

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частини друга та третя статті 11 Закону про охорону дитинства).

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом (частини перша, друга та третя статті 15 Закону про охорону дитинства).

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» конкретизує, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Встановлено, що 12 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений Договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей.

Цей Договір було укладено стосовно місця проживання та утримання спільних дітей (п.1.1 договору).

Згідно з п. 1.2. Договору батьки домовились про місце проживання дітей та про порядок здійснення батьківських прав матір`ю та батьком, який проживатиме окремо від дітей.

П. 1.3 погоджено, що місцем проживання дітей - ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) є місце проживання матері. У даний час діти проживають за адресою: АДРЕСА_1 . У разі зміни місця проживання дітей, мати зобов`язується попереджувати батька усно із вказанням точного місця проживання дітей за один тиждень до моменту зміни місця проживання.

Звертаючись до суду ОСОБА_1 зазначив, що на даний час між батьками виник спір щодо визначення місця проживання дитини, оскільки малолітня дитина - ОСОБА_6 тривалий час проживає саме з Позивачем, хоча умовами укладеного між сторонами договору визначено його місце проживання з матір`ю.

Положеннями частини першої, другої статті 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені та враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору.

Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Згідно з частиною четвертою статті 119, статті 158 СК України органи опіки та піклування обов`язково беруть участь у розгляді справи про місце проживання дитини, а також можуть визначити способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо.

Орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частини п`ята, шоста статті 119 СК України).

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Встановлено, що неповнолітній ОСОБА_6 , 2010 року народження, зареєстрований та проживає разом з батьком - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Факт проживання сина з батьком за однією адресою підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_1 від 10.01.2022 № 77117512, довідкою про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_6 від 22.12.2021 № 76297494 та актом проживання особи від 12.01.2022. Цей факт також не заперечується відповідачем, що зазначеною ним у тексті позовної заяви, отже згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Згідно з актом обстеження умов проживання від 09.11.2022 за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_6 проживає разом з батьком ОСОБА_1 та бабусею - ОСОБА_12 . Квартира розміщена на 3 поверсі 9 поверхового будинку та складається з 4 кімнат. Умови проживання задовільні. В помешканні наявні необхідні меблі та побутова техніка. Дитина проживає в окремій кімнаті, має місце для відпочинку, письмовий стіл, комп`ютер,шафу для зберігання речей. Дитина забезпечена всім необхідним для розвитку та відпочинку.

Позивач працює в ТОВ «МЕТАБО УКРАЇНА» на посаді менеджера з питань регіонального розвитку та отримує заробітну плату близько 30 000 грн. на місяць, що підтверджується довідкою про доходи № 231221 від 21.12.2021.

Дитина відвідує спеціалізовану школу № 40 Святошинського району м. Києва та навчається в 6-В класі. У вихованні дитини бере участь батько - ОСОБА_1 , який піклується розвитком свого сина. Протягом 2021-2022 навчальних років батько цікавився успішністю та шкільним життям свого сина, підтримуючи контакт з класним керівником та вчителями, що підтверджується відповідною довідкою.

На підставі поданих доказів, суд приходить до висновку, що позивач, як батько, здатний забезпечити дитині належні умови для зростання, виховання та матеріального утримання.

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації №107-4684 від 08.12.2022 місце проживання ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), доцільно визначити з його батьком, ОСОБА_1 .

Статтею 12 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, зобов`язано Держави-учасниці забезпечити дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини; при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком та зрілістю.

Згідно із статтею 3 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Україною 03 серпня 2006 року, (далі - Європейська конвенція) дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами, використання яких вона може вимагати: a) отримувати всю відповідну інформацію; b) отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; c) бути поінформованою про можливі наслідки реалізації цих думок та про можливі наслідки будь-якого рішення.

У статті 6 «Порядок прийняття рішення» Європейської конвенції визначено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння, і приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Ці норми міжнародних договорів України імплементовано у внутрішнє законодавство, зокрема положення статті 45 (частина перша) ЦПК України і статті 171 СК України.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

У постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20 (провадження № 61-14656св21) Верховний Суд зазначив, що тлумачення частини другої статті 171 СК України свідчить, що нею передбачені випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належать: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України).

Суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (постанова Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 350/1696/19 (провадження № 61-19589св20).

При розгляді справи судом було викликано у судове засідання малолітню дитину - ОСОБА_6 з метою висловлення ним своєї думки та позиції щодо визначення його місця проживання разом з батьком.

ОСОБА_13 , 2010 року народження, пояснив, що майже півтора роки проживає разом з батьком, ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 . Батько приділяє йому належну увагу та батьківську турботу, піклується про стан його здоров`я, цікавиться навчанням. Малолітня дитина висловила бажання залишитись проживати за батьком, оскільки з ним, за словами дитини, більш комфортно. Час від часу дитина спілкується з матір`ю по телефону або при особистих зустрічах.

Також судом були допитані свідки з боку відповідача, ОСОБА_9 та ОСОБА_14 , які пояснили суду, що дійсно дитина протягом останніх півтора роки проживає з батьком, мати проявляє належну турботу про свого сина, цікавиться його життям.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

З урахуванням інтересів дитини та враховуючи її думку, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог та визначення місця проживання дитини з батьком, тому в цій частині вимоги підлягають до задоволення.

Разом з вимогою про визначення місця проживання дитини разом з батьком, ОСОБА_1 також заявлено вимогу про розірвання договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей від 12.06.2018.

В матеріалах справи міститься заява пропозиція адвоката Бойкініча Р.С., який діяв в інтересах позивача, ОСОБА_1 від 30.12.2021 року про внесення змін до Договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, опис вкладення у цінний лист та чек відділення Укрпошти, які підтверджують звернення позивача до відповідача з вимогою щодо внесення змін до договору у зв`язку із істотною зміною обставин, а у разі не погодження відповідних змін - розірвання договору. Судом встановлено, що відповідь на зазначену заяву була надана відповідачем лише після звернення позивача з відповідним позовом.

Як передбачено п. 4.3. договору, за згодою сторін у період дії Договору зміни та доповнення до цього вносяться шляхом укладення додаткового договору, посвідченого нотаріально. Таким же шляхом договір може бути розірвано. Одностороння відмова від виконання договору або одностороння зміна його умов не допускається.

При відсутності домовленості між сторонами питання зміни чи розірвання цього договору вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Враховуючи те, що порушено істотні умови Договору, а саме проживання дитини з батьком, сторони договору не можуть погодити умови для внесення змін до Договору, розірвання договору в частині не передбачено чинним законодавством, то наявні передбачені ч. 2 ст. 651 ЦК України підстави для розірвання вказаного договору.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо позову з посиланням на відсутність предмету спору враховуючи наступне.

Щодо посилання відповідача про відсутність предмету спору.

Наявність предмету спору в зазначеній цивільній справі підтверджується процесуальною поведінкою відповідача. Так, відповідач не визнає вимоги позивача та посилається на відсутність предмету спору, однак фактично не заперечує щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з позивачем, його батьком.

Відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства відповідач наділений правом визнати позов або укласти мирову угоду на будь-якій стадії судового процесу, проте заперечуючи проти позову своєю процесуальною поведінкою відповідач навпаки доводить наявність предмету спору у зазначеній цивільній справі.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Поряд із цим за змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 456/47/18 (провадження № 61-2018св19).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, позиція відповідача щодо відсутності предмету спору не узгоджується з правовою позицією Верховного суду Касаційного цивільного суду, що викладена у Постанові від 11 березня 2021 року по справі № 710/1598/19 (провадження № 61-17230 св 20). Так, вказана справа, що переглядалась Верховним судом Касаційним цивільним судом є повністю аналогічною та абсолютно ідентичною зі справою № 759/9812/22.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У Постанові від 13 травня 2020 року по справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20) судом Касаційної інстанції викладені наступні висновки: закриваючи провадження у даній справі, суд першої інстанції виходив із того, що відсутній предмет спору, а питання визначення місця проживання дітей було вирішено органом опіки та піклування та нотаріально посвідченою заявою відповідача про те, що останній не заперечує щодо постійного проживання сина разом з матір`ю. З даним висновком районного суду колегія суду не може погодитись з огляду на наступне. Надання органом опіки та піклування, висновку про доцільність визначення місця проживання дітей з матір`ю не свідчить про те, що між сторонами відсутній спір. Відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.

Отже, позиція відповідача щодо відсутності предмету спору є необґрунтованою.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Щодо витрат на правничу допомогу

Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята-шоста статті 137 ЦПК України).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

Із матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду із позовом ОСОБА_1 вказав про понесені ним витрати на професійну правову допомогу у розмірі 13640, 00 грн, які складаються із попередньої оплати послуг адвоката з підготовки позовної заяви, представництва інтересів позивача та участь адвоката у судових засіданнях під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У матеріалах справи міститься ордер на надання правничої (правової) допомоги, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 25.04.2018, копія договору №21/12/2021 про надання правничої допомоги від 21.12.2021 та акт №1 наданих послуг за договором №21/12/2021 про надання правничої допомоги від 07.02.2022, які були подані позивачем разом з позовною заявою.

Зі змісту договору від 21.12.2021 №21/12/202 та акту від 07.02.2022 №1 встановлено, що сторони у розділі 2 договору визначили обсяг та зміст послуг, у розділі 4 розмір гонорару, порядок його оплати та документ, який є підставою для оплати гонорару, актом позивач підтвердив прийняття наданих адвокатом послуг та їх вартість в розмірі 13640,00 грн.

З аналізу статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права».

У постанові Верховного Суду від 16 лютого 2023 року у справі № 824/9/22 зазначено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Своїм правом на подачу клопотання про зменшення заявлених позивачем витрат на правничу допомогу відповідач не скористався.

Так, у відзиві на позовну заяву відповідач не зазначила будь-яких заперечень щодо заявлених позивачем витрат на професійну правову допомогу.

З урахуванням зазначеного, суд вважає що понесені позивачем витрати на правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено за умови їх підтвердження. Розмір судових витрат на професій правничу допомогу у заявленому позивачем розмірі відповідає критеріям розумності, є співмірним із складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт та наданих послуг, а також підтверджується наданими стороною позивача доказами.

При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про розірвання договору та визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Розірвати Договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей,, укладений 12 червня 2018 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некрасовою С.І. та зареєстрований в реєстрі за № 960.

Визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) разом з батьком - ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 984 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири) грн. 80 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 13 640 (тринадцять тисяч шістсот сорок) грн. 00 коп.

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 10 квітня 2023 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ