Справа № 344/1896/23
Провадження № 22-ц/4808/1111/23
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.,

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.

з участю секретаря Возняк В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 06 липня 2023 року, у складі судді Польської М.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про визначення місця проживання дітей,

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання дітей.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що перебував у шлюбі з відповідачкою, який розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду 16 травня 2022 року. Неповнолітніх дітей сторін ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишено на проживання з матір`ю. Вказував, що діти сторін проживали періодично як з позивачем так і з відповідачкою, а після розірвання шлюбу з позивачем, а на вихідні дні з відповідачкою за іншою адресою в м. Івано-Франківську.

Позивач дізнався, що відповідачка має тимчасовий паспорт на проживання у Польщі зі строком дії до 29.12.2023 року і вирішила виїхати на постійне місце проживання за кордон, так осінню 2022 року відповідачка вже виїжджала за кордон. Зазначав, що діти виїжджати з відповідачкою за кордон не бажають, обоє навчаються у ліцеї в м. Івано-Франківську, мають стале коло своїх друзів та змінювати своє оточення рідних та близьких не хочуть.

Просив позов задовольнити та визначити місце проживання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06 липня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання дітей, - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає рішення суду таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що судом першої інстанції залишено поза увагою те, що неповнолітні діти, син ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_7 , фактично постійно проживають з позивачем за адресою АДРЕСА_1 . Такі факти підтверджено в судовому засіданні показаннями свідків.

Зазначає, що намір відповідачки забрати дітей за кордон підтверджується відомостями, що містяться у протоколі засідання комісії з питань захисту прав дитини органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради.

Апелянт вважає, що попри встановлення судом першої інстанції факту виїзду відповідачки за кордон, судом не надано належної оцінки тому, що за весь період перебування ОСОБА_2 за кордоном, виключно позивач утримував, виховував та доглядав за дітьми.

Суд першої інстанції не взяв до уваги думку дочки ОСОБА_8 , яка проживає та хоче в подальшому проживати з батьком, а не з матір`ю, не врахував інтереси неповнолітньої дитини, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 160 СК України, а також не врахував, що сторони більше року проживають окремо, а діти фактично проживають та хочуть проживати з позивачем.

Зазначає, що відповідачка спілкується з дітьми телефоном, однак участі у вихованні, піклуванні та їх утриманні не бере.

Судом не взято до уваги висновки Верховного Суду висловлені у постанові від 02 лютого 2022 року у справі №243/787/20. А покликаючись на рішення ЕСПЛ «Мамчур проти України» та «Нойлінгер та Шурук проти Швейцарії» суд не врахував, що в таких судових рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує, що пріоритетом при розгляді даних спорів є забезпечення інтересів дитини.

Просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким задоволити його позов в повному обсязі.

Правом на подачу відзиву ОСОБА_2 не скористалась.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_9 підтримали доводи апеляційної скарги з наведених у ній підстав.

ОСОБА_2 у судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку.

Від органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської радина адресу апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника третьої особи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про визначення місця проживання дочки ОСОБА_8 з ним не є належно обґрунтованими.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 21.08.2008. В шлюбі в сторін народились діти син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_2 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 травня 2022 року шлюб між сторонами розірвано, неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_11 залишено на проживанні з матір`ю ОСОБА_2 .

Згідно довідок №11 та 12 Ліцею №1 Івано-Франківської міської ради від 01.02.2023 ОСОБА_5 навчається в 8-В класі, а ОСОБА_10 в 7-Д класі в Ліцеї №1.

Як видно з копії закордонного паспорту ОСОБА_2 , з 13.11.2022 по 27.12.2022 вона перебувала за межами України, в Польщі (а.с.16-17). Станом на 22.03.2023 вона була в Польщі, так як подала до відома суду свою електронну адресу із місцем проживання (а.с 64). Відповідачці з 29.12.2022 по 29.12.2023 у м. Жешув присвоєно номер Pesel, тобто зареєстровано її місце тимчасового проживання (а.с.68).

Відповідно до положень ч.1,2 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною першою статті 4 ЦПК України, передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.1,2 ст. 12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч.3 ст. 12 та ч.ч.1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

На час ухвалення оскаржуваного рішення син сторін у справі ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досяг чотирнадцяти років та вправі самостійно обирати своє місце проживання.

Таким чином досліджені судом фактичні обставини по справі не дають підстав для висновку про те, що існують обмеження щодо вільного вибору неповнолітнім сином сторін ОСОБА_3 свого місця проживання.

Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до частини першої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору, зокрема, щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (дата підписання - 25 січня 1996 року, дата набрання чинності для України - 01 квітня 2007 року) під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначенні інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Позивач ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свої позовні вимоги про визначення місця проживання дітей з ним, посилався на те, що на час подання ОСОБА_2 позову про розірвання шлюбу діти періодично проживали з ним та з відповідачкою, після розірвання шлюбу в основному проживали з ним, а на вихідні дні ОСОБА_2 забирала їх до себе, за місцем свого проживання. Восени 2022 року ОСОБА_2 виїжджала до Польщі для оформлення документів на проживання у державі Польща, а нещодавно позивач довідався, що вона вирішила виїхати за кордон, до держави Польща на постійне місце проживання. З огляду на те, що рішенням суду при розірванні шлюбу, дітей залишено на проживанні з матір`ю, однак діти постійно проживають з ним та не бажають міняти місце свого проживання, то наявні підстави для визначення місця проживання дітей з ним.

На підтвердження позовних вимог позивачем долучено рішення Івано-Франківського міського суду від 16 травня 2022 року, зі змісту якого встановлено, що з позовом про розірвання шлюбу звернулася ОСОБА_2 , яка вказала, що з листопада 2020 року вони з ОСОБА_1 подружні відносини припинили, проживають окремо, діти від шлюбу проживають разом з нею. Позивачка просила шлюб розірвати, а дітей залишити на проживанні з нею. ОСОБА_1 позовні вимоги визнав у повному обсязі. Рішення суду, яким шлюб розірвано, а дітей залишено на проживанні з матір`ю ОСОБА_2 не оскаржував. (а.с. 7-9).

Згідно довідок №11, та №12 від 01.03.2023 року ОСОБА_12 та ОСОБА_13 навчаються у Ліцеї №1 Івано-Франківської міської ради ( а.с.15) .

Відповідачка ОСОБА_2 відзиву на подану позовну заяву чи будь-яких пояснень суду не подала.

27 березня 2023 року на адресу суду першої інстанції надійшла заява ОСОБА_2 про підтвердження електронної адреси, у якій вказала, що вона фактично проживає у Польщі, а тому процесуальні документи просить надсилати на вказану електронну поштову адресу. Будь-яких доказів щодо місця проживання чи праці в Польщі не надала, при цьому зворотня адреса ОСОБА_2 на конверті зазначена АДРЕСА_1 (а.с. 64, 65).

Згідно копії закордонного паспорта ОСОБА_2 , остання з 13.11.2022 по 27.12.2022 перебувала в Польщі, крім того, з 29.12.2022 по 29.12.2023 їй у м. Жешув присвоєно номер Pesel , тобто зареєстровано її місце тимчасового проживання.

Згідно витягу з протоколу №12 засідання комісії з питань захисту прав дитини від 24.05.2023 року, комісією не прийнято рішення щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_14 з батьком ОСОБА_1 . Члени комісії зауважили, що відповідачкою не долучено достатньо документів на підтвердження її позиції у даній справі для прийняття об`єктивного рішення (а.с.102-104).

Будь-яких доказів того, що між сторонами існує спір щодо місця проживання дітей, матеріали справи не містять. У засіданні апеляційного суду апелянт підтвердив, що дочка ОСОБА_7 (з його відома) разом з матір`ю, відповідачкою по справі, більше місяця у 2022 році тимчасово проживала у Польщі, разом з тим доказів щодо періоду перебування відповідачки за кордоном, суду не надано.

Колегія суддів, зауважує, що суд першої інстанції правильно зазначив про те, що звернення позивача не може базуватися на можливому порушенні його прав у майбутньому.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що у даній справі не встановлено, що вимоги позивача заявлені в інтересах дитини, а відтак підстави для визначення місця проживання неповнолітньої дочки з батьком не знайшли свого підтвердження.

На підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції, враховуючи вищевказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та визначення місця проживання дітей разом з ним.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-383, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 06 липня 2023 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 14 вересня 2023 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин