ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2023 року

м. Харків

справа № 640/1734/14

провадження № 22-ц/818/1227/23

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження Київський відділ державної виконавчої служби в м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків),

заінтересована сторона - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на неправомірну бездіяльність державних виконавців Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків), заінтересована особа: ОСОБА_2 за апеляційною скаргою Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 20 березня 2023 року у складі судді Губської Я.В.,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державних виконавців Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Харків), в якій просив: визнати неправомірною бездіяльність державних виконавців Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Харків), в провадженні яких знаходилось та/або знаходиться ВП№44650733 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошових коштів в розмірі 82 295,93 грн щодо невиконання рішення Київського районного суду м.Харкова від 19.06.2014 року у цивільній справі №640/1734/14; зобов`язати державних виконавців Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Харків) в провадженні яких знаходилось та/або знаходиться ВП№44650733 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошових коштів в розмірі 82295,93 грн невідкладно та належним чином, в повному обсязі виконати рішення Київського районного суду м.Харкова від 19.06.2014 року по справі №640/1734/14; винести окрему ухвалу, якою направити до органів прокуратури частину матеріалів цієї справи для внесення інформації про злочин державних виконавців Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Харків), в провадженні яких знаходилось та/або знаходиться ВП№44650733 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошових коштів в розмірі 82295,93 грн в ЄРДР та подальшого притягнення до кримінальної відповідальності за бездіяльність; стягнути витрати на правову допомогу.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 20 березня 2023 року скаргу ОСОБА_1 на неправомірну бездіяльність державних виконавців Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Харків), заінтересована особа: ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність державних виконавців Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Харків), в провадженнях яких знаходилось та/або знаходиться ВП№44650733 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошових коштів в розмірі 82295,93 грн щодо невиконання рішення Київського районного суду м.Харкова від 19.06.2014 року у цивільній справі №640/1734/14. Зобов`язано державних виконавців Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Харків) в провадженні яких знаходилось та/або знаходиться ВП№44650733 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошових коштів в розмірі 82295,93 грн невідкладно та належним чином, в повному обсязі виконати рішення Київського районного суду м.Харкова від 19.06.2014 року по справі №640/1734/14. В іншій частині скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Стягнуто з Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 5760 гривень.

В апеляційній скарзі Київський ВДВС в м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою в задоволенні скарги відмовити та звільнити ВДВС від сплати витрат на правничу допомогу.

Посилаються на необґрунтованість ухвали суду, порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи.

Вказують, що 01.09.2014 року державним виконавцем Голуб В.В. винесено постанову про відкриття ВП №44650733. 17.11.2014 року та направлені відповідні запити до ДПС України про номери рахунків, відкритих в банках та інших установах та про джерела отримання доходів боржника. Згідно з відповіді ДПС України, інформація щодо боржника відсутня, платник податків з таким податковим номером або серією та номером паспорта в органах ДПС не перебуває. Також, зроблені виходи за адресою боржника. Згідно відповіді ПФУ інформація про осіб-боржників, які працюють за трудовими договорами та цивільно правовими договорами про останнє місце роботи відсутня. Згідно інформаційної довідки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 у Державному реєстрі відсутні. 20.11.2015 року державним виконавцем направлені відповідні запити до ДПС України про номери рахунків, відкритих в банках та інших установах та про джерела отримання доходів боржника. Згідно з відповіді ДПС України, інформація щодо боржника відсутня, платник податків з таким податковим номером або серією та номером паспорта в органах ДПС не перебуває. 23.11.2015 року державним виконавцем винесено постанови про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, арешт майна боржника. Також, державний виконавець звертався до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України. 02.03.2017 року державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника. Також, 25.10.2021 року державним виконавцем винесена постанова про арешт коштів боржника. 25.10.2021 року державним виконавцем направлені запити до ДФС України, МФС України, ПФУ, на котрі отримано відповідь, що боржник на обліку не перебуває, відсутні дані про зареєстровані транспортні засоби за боржником. Враховуючи викладене зазначає, що неправомірна бездіяльність державних виконавців відсутня.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу суду апеляційної інстанції не надходив.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем не були вчинені всі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження»; з моменту прийняття виконавчого провадження - 01.09.2014 року, до часу звернення стягувача до суду за захистом своїх прав, державним виконавцем не вчинено жодної виконавчої дії, спрямованої на виконання рішення суду.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_1 зазначає, що рішенням Київського районного суду м.Харкова від 19.06.2014 року по справі №640/1734/14 задоволено частково позов ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 82295,93 грн та судовий збір в розмірі 822,95 грн. На виконання рішення Київського районного суду м.Харкова від 19.06.2014 року по справі №640/1734/14 18.08.2014 року було видано виконавчий лист, який 27.08.2014 року в порядку ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» було подано представником стягувача через канцелярію до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Харків). 01.09.2014 року державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Харків) Голубом В.В. було відкрито виконавче провадження №44650733. Вказує, що з моменту відкриття вказаного виконавчого провадження державним виконавцем не було вчинено ніяких залежних від нього виконавчих дій, спрямованих на виконання рішення суду. Як вбачається з інформації, що міститься на офіційному сайті МЮУ, за сім років, державним виконавцем було винесено лише 2 постанови від 23.11.2015 року та 02.03.2017 року про арешт майна боржника. Впродовж всього строку перебування виконавчого листа на виконанні Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Харків), державний виконавець не повідомляв йому про стан та перебіг даного виконавчого провадження, та взагалі чи вчиняються державним виконавцем будь-які дії, спрямовані на реальне виконання рішення суду. Бездіяльність державного виконавця призвела до порушення його законних прав та інтересів, спричинила збитки, недоотримання доходів, спричинило матеріальну шкоду. Посилався на те, що виконавчі дії по вказаному виконавчому провадженні не проводяться, в зв`язку з чим Київським ВДВС допускається бездіяльність на порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи наступне.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 19.06.2014 року по справі №640/1734/14-ц задоволено частково позов ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 82295,93 грн та судовий збір в розмірі 822,95 грн.

На виконання рішення Київського районного суду м.Харкова від 19.06.2014 року по справі №640/1734/14-ц 18.08.2014 року було видано виконавчий лист, який 27.08.2014 року в порядку ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» було подано стягувачем через канцелярію до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Харків).

01.09.2014 року державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Харків) Голубом В.В. було відкрито виконавче провадження №44650733.

17.11.2014 року державним виконавцем направлені відповідні запити до ДПС України про номери рахунків, відкритих в банках та інших установах та про джерела отримання доходів боржника. Згідно з відповіді ДПС України, інформація щодо боржника відсутня, платник податків з таким податковим номером паспорта в органах ДПС не перебуває.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №121848362 від 20.11.2015 року у Державному реєстрі відомості щодо ОСОБА_2 відсутні.

23.11.2015 року державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Харків) винесено постанови про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, арешт майна боржника.

02.03.2017 року державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Харків) винесена постанова про арешт майна боржника.

Також, 25.10.2021 року державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Харків) винесена постанова про арешт коштів боржника.

25.10.2021 року державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Харків) направлені запити до ДФС України, МФС України, ПФУ, на котрі отримано відповідь, що боржник на обліку не перебуває, відсутні дані про зареєстровані транспортні засоби за боржником.

Станом на теперішній час рішення Київського районного суду м.Харкова від 19.06.2014 року по справі №640/1734/14 не виконано.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч.3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами..

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дії визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно до ч.1ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною другою статті 18 вищевказаного закону передбачено, що виконавець зобов`язаний в тому числі здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Тобто, виконавче впровадження - це сукупність дії державного виконавця (при цьому вказані дії повинні бути вичерпними), спрямованих на реальне виконання судового рішення, і проведення всіх дій є обов`язком державного виконавця.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною 6 статті 26 Закону № 1404-VIII за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішення про поновлення на роботі).

У рішенні у справі "Савіцький проти України", no. 38773/05, від 26.07.2012 Європейський суд з прав людини зазначив, що право, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов`язкового рішення може суперечити Конвенції. Саме на державу покладається обов`язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню.

Стороні не може бути відмовлено у своєчасному виконанні фінального рішення щодо компенсації збитків за шкоду (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), § 35), незалежно від складності національних процедур правозастосування або бюджетної системи держави. Держава не може не виконувати рішення, спираючись на недостатність бюджетних коштів або інших ресурсів (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), § 35; Amat-G Ltd and . Mebaghishvili v. Georgia (Амат-Г Лімітед і Мебагішвілі проти Грузії), § 47; Scordino v. Italy (Скордіно проти Італії) (по. 1)[ВП], § 199).

Право на виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною «права Ради Європи» (Hornsby V. Greece (Горнсбі проти Греції), § 40; Scordino v. Italy (Скордіно проти Італії) (по. 1) [ВП], § 196). У іншому випадку, положення статті 6 § 1 будуть позбавлені ефекту корисної дії (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 34 і 37).

У цьому розумінні виконання рішення повинно бути повним та вичерпним, а не частковим (Matheus v. France (Матецс проти Франції), § 58; Sabin Popescu v. Romania (Sabin Popescu проти Франції), §§ 68-76), і рішення не може не виконуватись, бути позбавлено юридичної сили, або незаконно відкладено (Immobiliare Saffi v. Italy (Іммобільяре Саффі проти Італії) [ВП], § 74).

Відтак, розглядаючи скарги на дії судових виконавців, суди повинні давати обґрунтований аналіз обставин порушення виконавчого провадження, визначати значущість помилок чи недоліків, допущених судовим виконавцем в контексті того, щоб не допустити без виконання остаточних та значущих судових рішень на шкоду однієї з сторін виконавчого провадження.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Глоба проти України" no. 15729/07, від 05.07.2012 Європейський суд з прав людини повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також, Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.

Виконання рішення суду провадиться на підставі виданого ним виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, який є виконавчим документом. (ч.ч. 1, 3 ст.431 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пункт 1 ч.2 ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлює, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність виконання та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч.2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначені ОСОБА_1 факти бездіяльності Київського ВДВС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) не спростовані належними доказами, а тому державними виконавцями Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) допущена бездіяльність, яка полягає у пасивній поведінці щодо проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні №44650733, по якому ОСОБА_1 є стягувачем.

Щодо посилання представника Київського ВДВС на проведення виконавчих дій в жовтні 2021 року як на підставу для відмову в задоволенні скарги судова колегія не бере до уваги, оскільки вказані виконавчі дії були вчинені вже після звернення ОСОБА_1 до суду за захистом своїх порушених прав.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що бездіяльність посадових осіб Київського відділу державної виконавчої служби в м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), внаслідок якої не виконане рішення Київського районного суду м.Харкова від 19.06.2014 року по справі №640/1734/14-ц є неправомірною.

Щодо незгоди Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) з витратами на правову допомогу, судова колегія зазначає наступне.

Задовольняючи частково вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 5760 гривень, суд першої інстанції виходив з того, що скаржник ОСОБА_1 при розгляді вказаної цивільної справи, поніс витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають частковому задоволенню.

Такі висновки суду в повній мірі відповідають вимогам закону, з огляду на таке.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною першою та третьою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Крім того, суд апеляційної інстанції, враховує те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну «фактично понесені» витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тогджу проти Туреччини», заява № 27601/95, п. 158, від 31 травня 2005 року; «Начова та інші проти Болгарії», заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; «Імакаєва проти Росії», заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; «Карабуля проти Румунії», заява № 45661/99, п. 180, від 13 липня 2010 року; «Бєлоусов проти України», заява № 4494/07, п. 116, від 07 листопада 2013 року.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Так матеріали справи свідчать, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу скаржником надано Договір про надання правової допомоги № 01-16/09-21 від 16.09.2021 року, укладений між адвокатом Поліщуком О.Л. та Подвезьком А.В.; Договір про надання правової допомоги № 01-25/11-21 від 25.11.2021 року, укладений між адвокатом Поліщуком О.Л. та Подвезьком А.В.; калькуляцію- рахунок (Додаток №1 до Договору № 01-16/09-21 від 16.09.2021 року про надання правової допомоги), відповідно до якої загальна вартість послуг складає 6400 грн; калькуляцію- рахунок (Додаток №1 до Договору № 01-25/11-21 від 25.11.2021 року про надання правової допомоги), відповідно до якої загальна вартість послуг складає 5120 грн; акт приймання-передачі наданих послуг з правової допомоги від 16.09.2021 року на суму 6400 грн; акт приймання-передачі наданих послуг з правової допомоги від 25.11.2021 року на суму 5120 грн, квитанцію від 16.09.2021 року про перерахування ОСОБА_1 гонорару адвокату за договором про надання правової допомоги № 01-16/09-21 від 16.09.2021 року в розмірі 6400 грн, квитанцію від 25.11.2021 року про перерахування ОСОБА_1 гонорару адвокату за договором про надання правової допомоги № 01-25/11-21 від 25.11.2021 року в розмірі 5120 грн.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження наданих послуг адвокатом надано детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом на підставі Договорів укладених між адвокатом Поліщуком О. Л. та Подвезьком А.В. № 01-16/09-21 від 16.09.2021 року та № 01-25/11-21 від 25.11.2021 рокупро надання правової допомоги в яких зазначені найменування послуг із зазначенням вартості наданих послуг, що підтверджується матеріалами справи.

Частиною 6 та 7 ст. 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Дослідивши матеріали справи та зміст поданих представником скаржника документів, враховуючи часткове задоволення скарги, взявши до уваги співрозмірність витрат, складність, обсяг і характер наданих послуг, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове стягнення з Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь скаржника 5 760 грн витрат на правову допомогу, пропорційно розміру задоволених вимог.

Підстав для зменшення або відмови в задоволенні клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів не вбачає.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 20 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Ю.М. Мальований

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення складено 10 серпня 2023 року.