Провадження № 22-ц/812/417/23 Головуючий суду першої інстанції Кузьменко В.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 травня 2023 року м. Миколаїв Справа № 489/6316/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Лівшенку О.С.,

за участю представника Миколаївської обласної прокуратури Добрікової І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Миколаївської обласної прокуратури на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Кузьменко В.В., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної Казначейської служби України, Миколаївської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями органів досудового слідства та прокуратури,

В С Т А Н О В И В:

08 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив в подальшому, до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Прокуратури Миколаївської області, Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями органів досудового слідства та прокуратури.

Доводи позову обґрунтовував тим, що 15 січня 2016 року слідчим СВ Ленінського ВП ГУНП у Миколаївській області в Єдиному державному реєстрі досудових розслідувань стосовно нього було зареєстроване кримінальне провадження № 0000251 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 245 КК України.

19 лютого 2016 року слідчим СВ Ленінського ВП ГУНП у Миколаївській області за погодженням із прокурором повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 345 КК України.

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2016 року його визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 345 КК України і призначено покарання у вигляді 2 років обмеження волі.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2016 року цей вирок скасовано та справа направлена на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

При повторному розгляді справи вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 грудня 2018 року його визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 345 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 31 липня 2019 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 грудня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду касаційну скаргу прокурора було залишено без задоволення, а ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 31 липня 2019 року без змін.

Таким чином, він незаконно перебував під слідством та судом із 15 січня 2016 року з моменту внесення відомостей до ЄРДР за частиною 2 статті 345 КК України стосовно позивача по 10 червня 2020 року до винесення остаточної постанови Верховним Судом України, що складає 53 місяці і 25 дні, внаслідок чого йому завдано моральну шкоду, яка виразилась в душевних і психічних стражданнях у зв`язку з суттєвим погіршенням його становища, приниження його честі та гідності, як у побуті, так і на військовій службі, переживанні, недосипанні, поганому настрої від невизначеності майбутнього у зв`язку з кримінальним переслідуванням, постійної участі в судових засіданнях, що вимагало додаткових зусиль для відновлення його нормального життєвого стану.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з державного бюджету України на його користь 360 680 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди за час його незаконного перебування під слідством і судом.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 347 283 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди за час його незаконного перебування під слідством і судом.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 19 лютого 2016 року ( з дати повідомлення про підозру) по 10 червня 2020 року (по дату ухвалення постанови Верховного суду Третьої судової палати Касаційного кримінального суду), тобто 51 місяць та 25 днів.

Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу безперечно заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув на підставі виправдувального вироку Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 грудня 2018 року, залишено без змін судовими рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанцій.

При цьому судом було враховано обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством та судом, й, виходячи із засад розумності та справедливості, доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 347 283 грн, яка визначена з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, та конкретних обставин справи.

Не погодившись з рішенням суду, Миколаївська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила його змінити та зменшити розмір відшкодування моральної шкоди.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції вважав доведеним факт завдання заявнику моральної шкоди в результаті притягнення його до кримінальної відповідальності та розслідування кримінального провадження і відповідно визначив суму такого відшкодування в розмірі 347 283 грн, при цьому помилково обрахувавши період касаційного розгляду справи.

Відповідно до пункту 14 статті 3 КПК України, притягнення до кримінальної відповідальності це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому статтею 43 КПК України визначено, що виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили. Згідно пункту 4 статті 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15 розмір моральної шкоди у справі, що переглядається, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Отже, період перебування ОСОБА_1 під кримінальним переслідуванням слід рахувати з 19 лютого 2016 року (повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) по 31 липня 2019 року (постановлення ухвали Миколаївським апеляційним судом), що складає 41 місяць 12 днів, а не як помилково зазначає суд першої інстанції з 19 лютого 2016 (повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) по 10 червня 2020 року (ухвалення постанови Верховним Судом).

Після набрання законної сили реабілітуючого рішення позивач не перебував під слідством та судом, у зв`язку з чим його права ніяким чином не обмежувались органами дізнання, досудового слідства, прокуратурою та судом, тому відсутні підстави стверджувати про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями цих органів та завданою шкодою.

Згідно позиції Верховного Суду (справа № 243/10342/18, постанова від 23 жовтня 2019 року) розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен день перебування під слідством та судом.

Таким чином, із урахуванням вимог статті 13 Закону та розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 1 січня поточного року, сума відшкодування мала б становити 277 388 грн (41*6 700=274 700 грн + 2 688 грн (сума за 12 днів).

Вказане залишилось поза увагою суду першої інстанції, наслідком чого стало невірне визначення періоду перебування позивача під слідством та судом та відповідно безпідставне завищення розміру відшкодування моральної шкоди.

Крім того, прокуратура вважає, що наявність підстав для відшкодування моральної шкоди у більшому розмірі, ніж визначено положеннями статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивачем належними та допустимими доказами не доведено.

Головне управління Національної поліції в Миколаївській області подало відзив на апеляційну скаргу, де зазначало, що скарга є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

У відзиві зазначало, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом неправильно встановлено період перебування позивача під слідством та судом, у зв`язку із чим сума відшкодування безпідставно збільшена

Також у справі відсутні докази фізичних та моральних страждань, які б вказували на необхідність більшого відшкодування моральної шкоди, ніж встановлено частинами 2, 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

На день слухання справи від інших учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 19 лютого 2016 року повідомлено ОСОБА_1 про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 345 КК України.

22 лютого 2016 року складено обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_1 у вичинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 345 КК України, який скеровано до суду.

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2016 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 345 КК України і призначено покарання у вигляді 2 років обмеження волі.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2016 року вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2016 року скасовано та призначено новий судовий розгляд даного кримінального провадження в суді першої інстанції.

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 грудня 2018 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 345 КК України та виправдано за недоведеністю вчиненням ним кримінального правопорушення.

31 липня 2019 року Миколаївський апеляційний суд постановив, апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 грудня 2018 року залишив без змін.

10 червня 2020 року постановою Верховною суду колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду касаційну скаргу прокурора було залишено без задоволення, а ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 31 липня 2019 року без змін.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, проте не може погодитися з висновком суду щодо періоду (кількості днів), з яким закон пов`язує мінімальний розмір грошової суми на відшкодування моральної шкоди.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Правові підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР (далі Закон № 266/94-ВР) (стаття 1 зазначеного Закону).

Велика Палати Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц дійшла висновку, що внаслідок незаконного засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону № 266/94-ВР.

Пунктом 1 статті 2 цього Закону встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ним, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР встановлено, що громадянинові відшкодовується (повертається) моральна шкода.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, можуть свідчить про заподіяння моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Такий висновок зробив Верховний Суд в постанові від 24 березня 2020 року № 818/607/17.

Частинами 2, 3 статті 13 Закону № 266/94-ВР встановлено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом. Цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.

Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Встановивши обставини справи, здійснивши системний аналіз правових норм, що регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 було заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої згідно з положеннями Закону № 266/94-ВР він набув саме на підставі виправдувального вироку суду.

Проте, суд першої інстанції помилково вважав, що у період, за який позивачу підлягає відшкодуванню моральна шкода, має бути зачислений період після ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції до перегляду справи та винесення постанови судом касаційної інстанції (з 01 серпня 2019 по 10 червня 2020 року), оскільки такий період обраховується з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили (такий висновок зроблено в постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц.

За приписами частини 2 статті 532 КПК України у разі подання апеляційної скарги судове рішення якщо його не скасовано набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Отже, в даній справі період, за який позивачу підлягає відшкодуванню моральна шкода, становить з 19 лютого 2016 року (дата повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) по 31 липня 2019 року (дата залишення апеляційним судом без змін вироку Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 грудня 2018 року) та вказаний період складає 41 місяць 12 днів.

Щодо доводів апеляційної скарги про розмір відшкодування моральної шкоди апеляційний суд враховує, що згідно із частинами 5, 6 статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи (постанови Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 та від 18 грудня 2019 року у справі № 509/550/17-ц).

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції встановив, що незаконне кримінальне переслідування, яке тривало понад три роки, призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків ОСОБА_1 , необхідності витрачання зусиль на доведення своєї невинуватості, внесло суттєві зміни в особисте життя позивача, який був змушений змінити звичний для нього спосіб життя та праці, що завдало йому чималих моральних страждань, а тому судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано чинники, які враховуються під час визначення розміру відшкодування, а саме, враховано характер та обсяг страждань, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість та тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках позивача, ступінь зниження престижу, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану та визначено моральну шкоду у мінімальному розмірі, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом.

При цьому, суд вірно виходив з мінімального розміру заробітної плати, установленої законодавством на момент розгляду справи судом, а саме з розміру, визначеного статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» - 6 700 грн.

Таким чином, період з 19 лютого 2016 року (дата повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) по 31 липня 2019 року (дата залишення апеляційним судом без змін вироку Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 грудня 2018 року), складає 41 місяць 12 днів, а отже мінімальний розмір моральної шкоди становить 277 388 грн.

Виходячи вищезазначеного, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції на підставі пунктів 3,4 частини 1 статті 376 ЦПК України підлягає зміні в частині розміру моральної шкоди.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Оскільки внаслідок задоволення апеляційної скарги рішення суду першої інстанції було змінено, а позивач в силу пункту 13 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не сплачував, то сплачений прокуратурою за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 5 209.24 грн, слід їй компенсувати за рахунок держави.

Керуючись статтями 374, 376, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2023 року змінити в частині розміру моральної шкоди та стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 277 388 (двісті сімдесят сім тисяч триста вісімдесят вісім) грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Компенсувати Миколаївській обласній прокуратурі за рахунок держави 5 209 грн 24 коп. витрат по сплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 09 травня 2023 року.