П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2023 року місто Київ

справа № 359/6559/22 провадження №22-ц/824/5916/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну ОСОБА_2 , подану адвокатом Саленком Ярославом Юрійовичем,

на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 5 грудня 2022 року, ухвалене у складі судді Чирки С.С.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позов обґрунтовано тим, що 19 липня 2003 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого у них народилось троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Діти проживають разом з позивачкою, яка не працює.

Позивачка одна не зможе забезпечити дітей, тому батько, який є здоровим та працездатним, зможе сплачувати аліменти на рівні частини на трьох неповнолітніх дітей з усіх видів заробітку ( доходу), оскільки він працює та має постійний дохід.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 5 грудня 2022 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/2 частки від заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20 вересня 2022 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави у розмірі 992,40 гривень.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення змінити в частині визначення розміру аліментів, зменшивши розмір аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання трьох дітей з до 1/3 частки від заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим з підстав неповноти та неправильності встановлення обставин, що мають значення для справи, а також неправильного дослідження доказів та їх оцінки.

Суд першої інстанції жодним чином не обґрунтував та не зазначив в своєму рішенні мотиви, з яких він виходив визначаючи частку всіх видів заробітку (доходу)в розмірі саме 1/2, адже Сімейний кодекс України (на відміну від Кодексу про шлюб та сім`ю України) законодавчо не встановлює такий розмір аліментів на трьох дітей. Заявлений позивачем розмір аліментів в розмірі 1/2 частини всіх видів доходів відповідача нічим не обґрунтований. Тому висновок суду про «необхідність та достатність для забезпечення гармонійного розвитку дітей» аліментів саме в розмірі 1/2 частини доходів є припущенням. За відсутності в матеріалах справи об`єктивної інформації про розмір щомісячних потреб дітей, суд першої інстанції не міг правильно застосувати приписи частини другої статті 182 СК України.

Помилково був взятий той факт, що позивач є не працевлаштованою особою, не має постійного доходу, а тому вона не може забезпечити належний рівень життя дітей, які на даний момент проживають разом з нею. Позивач намагається повністю перекласти обов`язок по утриманню дітей саме на відповідача, що порушує принцип рівності обов`язку батьків, адже позивач зобов`язана в рівних частках брати участь в утриманні неповнолітніх дітей.

Суд не встановив і не з`ясував, з яких саме причин позивачка не була і не є працевлаштованою особою. Таким чином, без з`ясування зазначених обставин, суд першої інстанції передчасно протиправно переклав частину обов`язку матері в утриманні неповнолітніх дітей на відповідача. Тому рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача аліментів в розмірі 1/2 частини доходів порушує принцип справедливості і покладає на відповідача несправедливий тягар у виконанні обов`язку по утриманню дітей, водночас як позивач (матір дитини) безпідставно ухиляться від працевлаштування і отримання доходів з метою виконання зі свого боку обов`язку по утриманню дітей.

Судом не враховані ті припущенням відповідача про те, що небажання позивача працювати було зумовлено саме великим розміром заробітної плати відповідача. Адже з матеріалів справи відомо, що позивач цілеспрямовано не працює, відмовляється брати участь в утриманні неповнолітніх дітей, які проживають з нею, при цьому перекладаючи свою частину обов`язку в утриманні неповнолітніх дітей на відповідача, та надала суду недостовірну інформацію з приводу того, що відповідач начебто приховує інформацію щодо розміру його доходу.

Позивачкою не було надано жодних доказів на підтвердження матеріальних потреб дітей, а також не надано спростуванню того факту, що отримувані позивачем від відповідача щомісячно грошові кошти на дітей є недостатніми чи не можуть забезпечити належний рівень життя і харчування дітей. Навпаки, надані відповідачем квитанції достовірно підтверджують факти належного виконання ним обов`язку по утриманню дітей.

Також суд першої інстанції, з огляду на принцип верховенства права, не врахував, що стягнення з відповідача надмірно завищених аліментів є протиправним, оскільки позивач жодним чином не довела необхідності стягнення аліментів у настільки завищеному розмірі. Більше того, позивачка ще й ухиляється від свого прямого обов`язку утримання дітей (є безробітною) та вводить суд в оману, зазначаючи, що відповідач жодним чином не виконує свій прямий обов`язок з утримання спільних дітей.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Сенін В.Ю. заперечує проти доводів апеляційної скарги, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції вважає законним, обґрунтованим та справедливим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а обґрунтування апеляційної скарги та зазначені у ній підстави для зміни судового рішення зводяться виключно до незгоди із встановленим судом розміром аліментів з підстав того, що отримуваний відповідачем значний розмір заробітної плати, а отже і відрахування з неї, призведе до необґрунтованого, на думку відповідача, збагачення позивачки.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 8 травня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 8 травня 2023 року в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 липня 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

Від шлюбу народилися троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Діти проживають з матір`ю, яка не працює.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із рівності обов`язку батьків щодо утримання неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття, а визначаючи розмір аліментів врахував особу платника аліментів, а саме, що батько дітей є працездатним, фізично здоровою особою, здатний забезпечувати належний рівень утримання як себе, так і неповнолітніх дітей. Зваживши на вік дітей, суд першої інстанції дійшов висновку, що розмір аліментів в частині з доходу відповідача буде є необхідним та достатнім для гармонійного розвитку дітей.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частинами першою та другою статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу).

Згідно з частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За положеннями частин 1, 3 статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання сина, то кошти на його утримання (аліменти) присуджує суд.

Судом встановлено, що дитина проживає разом з матір`ю, тому саме вона обирає спосіб виплати аліментів.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Оскільки діти сторін проживають разом з матір`ю, ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а тому зобов`язаний утримувати та матеріально забезпечувати своїх дітей, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не досягнуто, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання синів в розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу).

Визначений судом першої інстанції розмір аліментів є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей, батьком яких є відповідач.

Відповідач має можливість сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій ст. 83 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, які б унеможливлювали сплату відповідачем аліментів, у визначеному судом першої інстанції розмірі, останній, у передбаченому ст.ст.12,81 ЦПК України порядку, суду не надав.

Посилання відповідача на те, що аліменти в розмірі 1/2 частини його заробітку (доходу) є неспімірним з потребами дітей, порушує принцип справедливості і покладає на відповідача несправедливий тягар у виконанні обов`язку щодо утримання дітей, є безпідставними.

Сторони мають трьох синів, різного віку, які мають свої потреби у достатньому матеріальному забезпеченні необхідному для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Судом встановлено, що діти разом з матір`ю виїхали після повномасштабного вторгнення рф на територію України, та проживають у Люксембурзі , про що сам відповідач зазначає.

Займаючись вихованням дітей, їх доглядом, їх розвитком, позивачка як мати у такий спосіб приймає участь в утриманні дітей.

Крім того, колегія суддів також враховує положення ч.5 ст. 183 ЦПК України якою передбачена можливість видачі судового наказу на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Тобто, визначення судом розміру аліментів у частці заробітку (доходу) відповідача на трьох дітей не суперечить чинному законодавству.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що він добровільно надає грошові кошти на утримання дітей, не є тими обставинами, що враховується при визначенні розміру аліментів в розумінні ст. 182 Сімейного кодексу України.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 не позбавлений права в майбутньому на звернення до суду з позовом про зменшення розміру аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану однієї з сторін, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України,

суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Саленком Ярославом Юрійовичем, залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 5 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус