Справа № 454/684/22 Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/811/2363/22 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів:Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

без участі сторін,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Львіввугілля» на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 24 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львіввугілля» в особі ВП «Шахта «Відродження» про стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства "Львіввугілля" в особі ВП "Шахта «Відродження» про стягнення моральної шкоди.

В обгрунтування заявленого позову покликалася на те, що з 2006 року вона працювала на шахтах.

З 7 жовтня 2013 року по 23 лютого 2021 року працювала на Шахті «Відродження» відокремленого підрозділу ДП «Львіввугілля». Останнє місце роботи - машиніст (кочегар) 4 го розряду вугільної котельні з повним робочим днем (таб. 2006) на роботі пов`язаній з особливо важкими умовами праці, яка по напруженості трудового процесу відноситься до 2 класу важкості, по важкості трудового процесу відноситься - до 3 класу 2 ступеня шкідливості у зв`язку з значним перевищенням рівня небезпечної запиленості та наявності шкідливих речовин, і значно перевищує допустимий рівень протягом всього робочого часу по рівню звуку на робочому місці, тощо.

23 лютого 2021 року звільнена на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України (внаслідок невідповідності виконуваної роботи за станом здоров"я ), із виплатою одноразової допомоги згідно з колективним договором.

Згідно довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потребу в наданні медичної та соціальної допомоги від 16 вересня 2021 року 12ААА 095123 встановлено 40% втрати професійної працездатності у зв"язку з професійним захворюванням при роботі у вказаних важких та шкідливих умовах. Причинно - наслідковий зв"язок із моєю роботою та професійним захворюванням крім довідки МСЕК підтверджується також медичними документами, зокрема актом розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання затвердженого начальником ГУ Держпраці у Львівській області від 29 липня 2021 року.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з Державного підприємства "Львіввугілля" в її користь 50 000 грн відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров"я при виконанні трудових обов"язків, внаслідок професійного захворювання.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 24 серпня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства "Львіввугілля" в користь ОСОБА_1 30 000 (тридцять тисяч) відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров"я при виконанні трудових обов"язків, внаслідок професійного захворювання.

Стягнуто з Державного підприємства "Львіввугілля" в користь держави 992 грн. 40 коп. судового збору.

Додатковим рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 02 січня 2023 року стягнуто з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь ОСОБА_1 2000 гривень витрат на правову допомогу.

Рішення суду оскаржив відповідач - Державне підприємство «Львіввугілля».

В апеляційній скарзі посилаються на те, що судом І інстанції не взято до уваги, що згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 працювала з

15 травня 2006 року по 14 жовтня 2006 року на Шахта «Візейська» машиністом скреперної лебідки - 4місяці 29 днів;

13 серпня 2007 року по 14 вересня 2010 року на Шахта «Візейська» машиністом (кочегаром) котельні - 3 роки 1 місяць 1 день;

20 вересня 2010 року по 1 листопада 2012 року на ДВАТ «Шахта «Надія» машиністом (кочегаром) котельні - 2 роки 1 місяць 19 день;

7 жовтня 2013 по 18 лютого 2021 року на ВП «Шахта «Відродження» ДП «Львіввугілля» машиністом (кочегаром) котельні, гірником (з 10 червня 2016 року по 20 березня 2019 року відпустка по догляду за дитиною до досягнення дитиною 3-х років) - 7 років 4 місяці 11 днів, з них 3 роки відпустка по догляду за дитиною до досягнення дитиною 3-х років.

Шахта « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та ДВАТ «Шахта «Надія» не належать до ДП «Львіввугілля», на яких ОСОБА_1 працювала також в шкідливих умовах.

На ВП «Шахта «Відродження» ДП «Львіввугілля», виключивши 3 роки відпустки по догляду за дитиною до досягнення дитиною 3-х років, в шкідливих умовах працювала лише 4 роки 1 місяць.

Також стверджує, що вини підприємства в тому, що позивачка отримала профзахворювання немає, так як зі сторони власника не було вчинено ніяких протиправних дій, а також штучно не було створено шкідливих і небезпечних умов праці, які б спричинили профзахворювання. При влаштуванні на роботу ОСОБА_1 з правилами внутрішнього трудового розпорядку, умовами праці на шахті, наявністю на робочих місцях небезпечних шкідливих факторів, можливими наслідками їх впливу на здоров`я та правами на пільги і компенсації за роботу в таких умовах ознайомлена і була згідна.

Окрім цього, позивач отримувала заробітну плату у підвищеному розмірі, додаткову відпустку, мала право на пенсію на пільгових умовах за віком, а також на ряд соціальних послуг та виплат, передбачених Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

В доповнення до апеляційної скарги відповідач також посилається на те, що 02 січня 2023 року суд першої інстанції додатковим рішенням стягнув з ДП «Львіввугілля» на користь ОСОБА_1 2000 гривень витрат на правничу допомогу, проте позов задовольнив частково і не здійснив розподіл судових витрат пропорційно задоволених вимог.

Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 24 серпня 2022 року по справі №454/684/22, яким частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , стягнуто з державного підприємства «Львіввугілля» на користь ОСОБА_1 30000 відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, внаслідок професійного захворювання та 992 грн. 40 коп. судового збору.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ДП «Львіввугілля» 50 000 гривень відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, внаслідок професійного захворювання відмовити.

Скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02 січня 2023 року по справі №454/684/22, яким стягнуто з державного підприємства «Львіввугілля» у користь ОСОБА_1 2000 гривень витрат на правову допомогу.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ДП «Львівугілля» витрат на правову допомогу відмовити.

20 березня 2023 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому вона просить апеляційну скаргу відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Вважає, що відповідачем не доведено, що ушкодження здоров`я якого вона зазнала не призводить до завдання моральної шкоди.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 30 березня 2023 року, є дата складення повного судового рішення 13 квітня 2023 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Державного підприємства «Львіввугілля» до часткового задоволення із наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає частково.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , з 7 жовтня 2013 року по 23 лютого 2021 року працювала на Шахті «Відродження» відокремленого підрозділу ДП «Львіввугілля». Останнє її місце роботи - машиніст (кочегар) 4 го розряду вугільної котельні з повним робочим днем (таб. 2006) на роботі пов`язаній з особливо важкими умовами праці, яка по напруженості трудового процесу відноситься до 2 класу важкості, по важкості трудового процесу відноситься - до 3 класу 2 ступеня шкідливості у зв`язку з значним перевищенням рівня небезпечної запиленості та наявності шкідливих речовин, і значно перевищує допустимий рівень протягом всього робочого часу по рівню звуку на робочому місці, тощо.

23 лютого 2021 року ОСОБА_1 була звільнена на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України (внаслідок невідповідності виконуваної роботи за станом здоров"я ), із виплатою одноразової допомоги згідно з колективним договором.

Згідно довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потребу у наданні медичної та соціальної допомоги від 16.09.2021 року 12ААА 095123 встановлено 40 % втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням при роботі у вказаних, важких і шкідливих умовах.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд виходив з тих підстав, що відповідач зобов`язаний відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду за моральні і фізичні страждання спричинені, завдані отриманням шкоди її здоров`ю під час виконання трудових обов`язків, з втрату працездатності. Визначаючи розмір завданої моральної шкоди в сумі 30000 грн, суд вважав такий достатнім, враховуючи характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Відповідно до статей 1, 3, 21, 43 Конституції України Україна, як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці.

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 9 Закону України Про охорону праці відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності".

Крім цього, із Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» виключена частина 3 статті 34 відповідно до положень Закону України від 23 лютого 2007 року № 717-У «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яка передбачала відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України.

Рішенням Конституційного суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року зміни внесені Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнано конституційними, при цьому, в рішенні зазначено, що право громадян на відшкодування шкоди не порушено, оскільки таке право передбачено ст. 1167 Цивільного кодексу України та ст. 237-1 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Також, у роз`ясненнях, викладених у п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди передбачено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (яка набрала чинності 13.01.2000р.) за наявності порушення права працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих з`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган назалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Оскільки Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України на час виникнення спірних правовідносин, в зв`язку із зміною спеціального закону, не відповідав за завдану моральну шкоду, то у разі отримання працівником професійного захворювання або трудового каліцтва в цей період таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець, згідно з правилами ст. 1167 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України.

Крім цього, у роз`ясненнях, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1997 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди передбачено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (яка набрала чинності 13.01.2000р.) за наявності порушення права працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих з`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Крім цього, у роз`ясненнях, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1997 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності.

Пунктом 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №1-рп/2004 від 27.01.2004 р. передбачено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Із дослідженого акта розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання ОСОБА_1 від 27 липня 2021 року встановлено, що у такому міститься висновок про шкідливі умови праці, недосконалості систем пилеподавлення (зрошення), використання технологічного обладнання, що генерує підвищені рівні шуму, невикористання засобів індивідуального захисту.

Зважаючи на вказане, судом першої інстанції правильно покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду позивачу ОСОБА_1 на відповідача Державне підприємство «Львіввугілля» працедавця позивача, яка спричинена ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання.

Визначаючи розмір суми в 30000 грн, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди з відповідача, суд першої інстанції навів у рішенні відповідні мотиви, а саме вірно врахував характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат та витрат на правничу допомогу колегія суддів зазначає, що порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, внаслідок професійного захворювання позивач ОСОБА_1 просила суд стягнути на свою користь 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, внаслідок професійного захворювання.

У позовній заяві позивач зазначає, що у зв`язку з подачею цього позову очікує понести витрати на правову допомогу в розмірі 2000 гривень.

У заяві про ухвалення додаткового рішення від 29 серпня 2022 року, позивач ОСОБА_1 зазначає, що понесла витрати на правову допомогу по цій справі в розмірі 2000,00 гривень, що підтверджується оригіналом квитанції, який остання надала суду ще 12 травня 2022 року.

24 серпня 2022 року Сокальський районний суд Львівської області позов задоволив частково, стягнув з Державного підприємства «Львіввугілля» в користь ОСОБА_1 30000 (тридцять тисяч) грн відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, внаслідок професійного захворювання, та 992 грн. 40 коп. судового збору в користь держави.

02 січня 2023 року Сокальський районний суд Львівської області додатковим рішенням стягнув з Державного підприємства "Львіввугілля" в користь ОСОБА_1 2000 (дві тисячі) витрат на правову допомогу, тобто у повному розмірі.

Колегія суддів вважає, що фактично Сокальський районний суд Львівської області ухвалюючи додаткове рішення 2 січня 2023 року про стягнення 2 000 (дві тисячі) витрат на правову допомогу, всупереч ст.141 ЦПК України, не взяв до уваги, що 24 серпня 2022 року Сокальський районний суд Львівської області позов ОСОБА_1 до Державного підприємства "Львіввугілля" в особі ВП "Шахта "Відродження" про стягнення моральної шкоди позовні вимоги задоволено частково.

Враховуючи наведене, Сокальський районний суд Львівської області не здійснив розподілу судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в зв`язку з чим, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення Сокальського районного суду Львівської області від 24 серпня 2022 року та додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 2 січня 2023 року в частині вирішення питання судових витрат щодо стягнення з ДП «Львіввугілля» судового збору та витрат на правову допомогу та в цій частині ухвалити нове рішення про стягнення з Державного підприємства "Львіввугілля" в користь держави 595 гривень судового збору та стягнення з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь ОСОБА_1 1200 гривень витрат на правову допомогу, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.1 п.п. 3,4 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Щодо витрат понесених скаржником за звернення до суду з апеляційною скаргою, такі не підлягають стягненню з позивачки чи компенсації за рахунок держави, оскільки за подання апеляційної скарги на судове рішення щодо розподілу судових витрат, судовий збір не справляється, у зв`язку з чим, з скаржника не справлявся судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення в частині розподілу судових витрат, яке підлягає скасуванню.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Львіввугілля» - задовольнити частково.

Змінити рішення Сокальського районного суду Львівської області від 24 серпня 2022 року та додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 2 січня 2023 року в частині вирішення питання судових витрат щодо стягнення з ДП «Львіввугілля» судового збору та витрат на правову допомогу та в цій частині ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з Державного підприємства "Львіввугілля" в користь держави 595 гривень судового збору.

Стягнути з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь ОСОБА_1 1200 гривень витрат на правову допомогу.

В решті рішення Сокальського районного суду Львівської області від 24 серпня 2022 року - залишити без змін

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 13 квітня 2023 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.