КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/2455/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року м. Київ

Справа № 359/1455/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка подана представником ОСОБА_3 , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 жовтня 2022 року, ухвалене у складі судді Семенюти О.Ю.,

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення частки та визнання права власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно,

встановив:

У лютому 2022 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 , в якому просили визнати за кожним з позивачів право власності на 1/4 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 86,9 кв.м., житловою площею 44,7 кв.м., в порядку спадкування після смерті їх матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову зазначили, що 10 червня 1995 року ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_4 , під час якого народились ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Під час перебування у шлюбі подружжя придбали квартиру АДРЕСА_2 . Квартира була зареєстрована за відповідачем.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачів ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилась спадщина, яка складається з частки вищевказаної квартири. Відповідач не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 . Цей об`єкт нерухомого майна перебував у спільній сумісній власності подружжя, а позивачі як діти є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 . В силу ч.4 ст.1268 ЦК України позивачі, які станом на день смерті їх матері були неповнолітніми, вважаються такими, що прийняли спадщину, а отже мають право на частки спірної квартири.

У травні 2022 року позивачі подали заяву про зміну предмета позову, в якій просили суд визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; визначити, що частка ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві спільної сумісної власності цієї квартири становила 1/2 частку; визнати за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку вищевказаної квартири в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_5 ; стягнути з ОСОБА_4 понесені судові витрати.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 жовтня 2022 року частково задоволено позов у даній справі.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 86,9 кв.м., житловою площею 44,7 кв.м.

Визначено, що частка ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 86,9 кв.м., житловою площею 44,7 кв.м., становила 1/2 частку.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 86,9 кв.м., житловою площею 44,7 кв.м., в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 86,9 кв.м., житловою площею 44,7 кв.м., в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні позову в частині інших вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції було помилково встановлено, що відповідач на час відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем, дружиною ОСОБА_5 , а відтак на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину, так як відомостей про відмову від прийняття спадщини суду не було надано, а навпаки, відповідач у судовому засіданні зазначив, що він був впевнений, що йому нічого не треба робити для прийняття спадщини, оскільки він постійно проживав з дружиною на день її смерті.

Саме через вищевказану обставину суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги позивачів частково, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку спадкової квартири замість 1/4 частки, та визнавши за ОСОБА_4 , право власності на 1/6 частку спадкової квартири, замість 1/4 частки. Однак, суд першої інстанції помилково встановив обставину про те, що відповідач ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті спадкодавця, матері позивачів. Відповідач не надав ні до нотаріуса, який завів спадкову справу, ні до суду жодного письмового доказу, який би підтвердив ту обставину, що він прийняв спадщину після смерті спадкодавиці, в тому числі шляхом спільного з нею проживання на час відкриття спадщини.

Відповідач ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини в передбачений законодавством шестимісячний строк не звертався та не був зареєстрований із померлою за однією адресою на момент її смерті. Позивачі по справі є дітьми померлої ОСОБА_5 , а отже є спадкоємцями першої черги за законом, які прийняли спадщину після смерті своєї матері, та відповідно є єдиними спадкоємцями до майна померлої ОСОБА_5 . На час відкриття спадщини позивачі по справі були неповнолітніми, а отже, відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України, вважаються такими, що прийняли спадщину.

Щодо допитаних в судовому засіданні у якості свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , на підставі показів яких суд встановив, що відповідач на час відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем, слід сприймати критично, з огляду на те, що вказані покази були неповні. Покази вказаних свідків про те, що відповідач на час відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем за однією адресою є більше припущенням, ніж доведеним фактом.

Наголошує, що відповідач з часу відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) не вжив жодних дій для прийняття спадщини, він не був зареєстрований із спадкодавцем на час її смерті, в шестимісячний строк не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Відповідач не звертався до суду із позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини та із іншими заявами до суду з метою захисту своїх спадкових прав. Таким чином, відповідач вважається таким, що не прийняв спадщину після смерті дружини ОСОБА_5 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 - ОСОБА_9 вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Вказує, що судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач на час відкриття

спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем, а відтак на підставі ч.3 ст. 1268 ЦК

України вважається таким, що прийняв спадщину. Відомостей про відмову від

прийняття спадщини суду не було надано, а навпаки, відповідач у судовому засіданні

зазначив, що він був впевнений, то йому нічого не треба робити для прийняття

спадщини, оскільки він постійно проживав з дружиною на день її смерті. Суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини справи не погодився з позицією

позивачів, що відповідач не прийняв спадщину з наступних підстав: відповідач з дружиною перебували у зареєстрованому шлюбі на день її смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ); матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що місце реєстрації відповідача та спадкодавця не збігалось на момент її смерті; допитані в судовому засіданні свідки підтвердили факт проживання відповідача із спадкодавцем на момент смерті.

Звертає увагу на те, що спадкова справа не витребовувалась судом, матеріали справи містять лише витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі № 66603409 від 27.09.2021 року (а.с.95), отже в справі відсутні докази того, що відповідач не надав нотаріусу жодного письмового доказу на підтвердження прийняття спадщини після смерті спадкодавиці, в тому числі шляхом спільного з нею проживання на чає відкриття спадщини. Отже, твердження апелянтів про те, що відповідач не був зареєстрований за однією адресою з спадкодавицею не підтверджено жодним доказом.

В судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_9 вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги щодо визнання квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю померлої ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , та визначення частки спадкодавця - 1/2 , суд першої інстанції виходив з того, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що зазначена квартира була придбана у період шлюбу ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_4 . Також відповідач визнав, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 була придбана ним під час шлюбу з ОСОБА_5 і вона була спільною сумісною власністю подружжя, а також, що частка ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві спільної сумісної власності цієї квартири становила 1/2 частку.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивачів про визнання за ними права власності на частку у спадковому майні, та визначаючи таку частку - 1/6, тоді як позивачі вважали, що їм належить по 1/4 частці квартири, суд першої інстанції вважав доведеною ту обставину, що відповідач на час відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем, дружиною ОСОБА_5 , а відтак на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину. Відомостей про відмову від прийняття спадщини суду не було надано, а навпаки, відповідач у судовому засіданні зазначив, що він був впевнений, що йому нічого не треба робити для прийняття спадщини, оскільки він постійно проживав з дружиною на день її смерті.

Враховуючи покази допитаних свідків, визнання відповідачем позову щодо спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, перебування ним у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , суд дійшов висновку, що відповідач дійсно постійно проживав зі спадкодавцем - дружиною ОСОБА_5 на час відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 , а отже є таким, що прийняв спадщину разом з дітьми. А тому належна спадкодавцю частка у праві спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_2 має бути поділена на трьох спадкоємців, двох позивачів та відповідача, по 1/6 частці кожному.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи, наявним у матеріалах справи доказам, зробленими з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 10 червня 1995 року між ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.130) та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб (а.с.21).

ІНФОРМАЦІЯ_5 народився позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 народилась позивач ОСОБА_2 , батьками яких є ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с.16, 20).

08 червня 2007 року відповідач ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 8 червня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Мельник А.О. за реєстровим № 5488 (а.с.131).

Зі змісту інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 286635504 від 25.11.2021 (а.с.23) вбачається, що ОСОБА_4 з 06.08.2007 на праві приватної власності належить вищевказана квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат, загальна площа 86,9 кв.м., житлова площа 44,7 кв.м.

Матеріалами справи підтверджено, що місце проживання позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яким на час придбання квартири виповнилось відповідно 11 та 6 років, було зареєстроване 11 вересня 2007 року за адресою вказаної квартири: АДРЕСА_1 ( а.с. 13, 18, 141, 154).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла у віці 38 років у м. Борисполі, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.22). На день смерті матері позивачам виповнилось відповідно 15 та 11 років.

Відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, на день відкриття спадщини позивачі були зареєстровані за адресою спірної квартири.

27 вересня 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали заяву до приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Лазоренко Л.Є. про прийняття спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_5 (а.с.74,75).

На підставі заяви позивачів була заведена спадкова справа №68373127, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 66603409 від 27.09.2021 (а.с.95).

Постановою приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Лазоренко Л.Є. від 11 лютого 2022 року (а.с.97) ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з тих підстав, що спадкоємцями не було подано нотаріусу оригіналу правовстановлюючого документу на нерухоме майно, що залишилось після смерті спадкодавця.

Відповідно до листа відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 17 червня 2022 року (а.с.105) станом на 12 лютого 2012 року за адресою: АДРЕСА_1 була зареєстрована ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З листа відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 10 серпня 2022 року (а.с.154) вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 з 15.02.2014 по теперішній час. Інформація щодо реєстрації місця його проживання у період з 11.09.2007 по 25.12.2012, у період з 05.01.2013 по 21.08.2013 та у період з 25.10.2013 по 28.01.2014 відсутня. Будь-яка інформація щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , відсутня. Громадянин ОСОБА_4 значиться зареєстрованим за вищевказаною адресою з 28.02.2012 по теперішній час.

Разом з тим, з копії паспорта позивача ОСОБА_1 , доданої до позовної заяви вбачається, що у спірній квартирі позивач був зареєстрований 11 вересня 2007 року, станом на час смерті матері був зареєстрований за вказаною адресою, а знятий з реєстраційного обліку 25 грудня 2012 року ( а.с. 13).

Згідно з інформацією з листа відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 29 серпня 2022 року (а.с.167) цей відділ не може надати інформацію щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 на момент її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_4 , оскільки такою не володіє.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (ч.1 ст.1226 ЦК України).

Згідно зі ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу (ч.4 ст.1268 ЦК України).

Згідно з ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Враховуючи, що матеріалами справи доведено, і відповідач визнав, що спірна квартира була придбана подружжям у період шлюбу на його ім`я та належала йому і ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що частка спадкодавця у праві власності на нерухоме майно становить 1/2.

У зв`язку зі смертю ОСОБА_5 право спільної сумісної власності на вказану квартиру припинилось і на підставі ч.1 ст.1218 ЦК України право власності на 1/2 частку квартири ввійшло до складу спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_5 .

На момент смерті матері ОСОБА_5 позивач ОСОБА_1 був неповнолітнім, а ОСОБА_2 була малолітня, тому в силу вимог ч.4 ст.1268 ЦК України вони вважаються такими, що прийняли спадщину.

З висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог і визнання за позивачами права власності на 1/6 частину спірної квартири колегія суддів також погоджується, оскільки відповідачем доведено, що він на момент смерті дружини проживав спільно з нею, а тому на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину.

Як встановлено з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_4 згідно з відміткою в паспорті станом на день смерті дружини 12 лютого 2012 року дійсно був зареєстрований по АДРЕСА_3 (а.с.101), і у спірній квартирі зареєструвався лише 28 лютого 2012 року (а.с.102).

Разом з тим, позивачами не надано до матеріалів справи доказів тих обставин, що їх мати ОСОБА_5 на момент смерті була зареєстрована у спірній квартирі.

Суду першої інстанції встановити місце реєстрації спадкодавця ОСОБА_5 також не вдалося, оскільки такі відомості уповноваженим органом вже були знищені.

Однак з показів допитаних судом першої інстанції свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_8 ( сусідів), ОСОБА_7 ( який виконував ремонт у спірній квартирі), судом було встановлено, що на момент смерті ОСОБА_5 подружжя ОСОБА_10 разом з дітьми проживали у спірній квартирі. Після смерті ОСОБА_5 відповідач самостійно доглядав за дітьми.

При цьому суд першої інстанції, приймаючи до уваги покази цих свідків, які є послідовними, узгоджуються між собою та з матеріалами справи, обґрунтовано відхилив заперечення позивачів з цього приводу, оскільки зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачі не заперечують того факту, що батько проживав з ними на момент смерті матері, а суду першої інстанції позивачі не змогли пояснити, де та з ким вони проживали, де в цей період жив їх батько, а також де та з ким вони жили після смерті матері.

Отже судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що відповідач на час відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем, дружиною ОСОБА_5 , а відтак на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину. Тому належна спадкодавцю частка у праві спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_2 має бути поділена на трьох спадкоємців, двох позивачів та відповідача, по 1/6 частці кожному.

Доводи апеляційної скарги представника позивачів про те, що відповідач ОСОБА_4 не був зареєстрований із померлою за однією адресою на момент її смерті, колегія суддів відхиляє, оскільки позивачами також не надано доказів, за якою адресою була зареєстрована ОСОБА_5 на момент смерті. Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що на момент смерті ОСОБА_5 подружжя та їх діти разом проживали за адресою спірної квартири, оскільки зазначена обставина доведена зібраними доказами у їх сукупності.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 28 липня 2021 року у справі №554/1668/16-ц відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка подана представником ОСОБА_3 , - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 08 травня 2023 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.