Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

11 квітня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі головуючого - судді Шереметьєвої Л.А., за участю секретаря - Фареник А.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІНЕРО» про стягнення коштів, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідача 3 987, 26 гр. зайво сплачених коштів.

Посилається в позові на те, що 08 листопада 2019 року ТОВ «УКРПОЗИКА» йому перерахувало 7 000, 00 гр.

В період з 08 грудня 2019 року по 22 березня 2020 року він повернув відповідачу 10 987, 26 гр.

З огляду на те, що він військовослужбовець, та враховуючи п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», просив відповідача здійснити перерахунок, надавши копії паспорта, РНОКПП, військового квитка, форми 5 та реквізити для повернення коштів, та повернути зайво сплачені кошти.

У відповідь на його неодноразові звернення та адвокатські запити відповідач своїм листом вих. № 1579 від 27 липня 2021 року повідомило про відсутність укладених договорів із ОСОБА_1 та рекомендувало звернутись з приводу порушеного питання до ТОВ «ФК «ДІНЕРО», юридична адреса та керівник якого співпадає із юридичною адресою відповідача, тобто ТОВ «УКРПОЗИКА».

У відповідь на адвокатський запит від 30 серпня 2021 року ТОВ «ФК «ДІНЕРО» 02 вересня 2021 року надіслало ніяким чином не підписаний договір ніби-то укладений з ним 08 листопада 2019 року, хоча як і вбачається із виписки банку кошти йому були перераховані саме ТОВ «УКРПОЗИКА», а не ТОВ «ФК «ДІНЕРО».

Також зазначає, що ним було подано скаргу до Національного банку України з метою вирішення ситуації по суті та усунення допущених фінансовою коспанією порушень.

За результатами розгляду скарги Національним банком України було повідомлено, що ТОВ « ФК «ДІНЕРО» не було відомо про статус військовослужбовця позивача, а також про виключення ТОВ «ФК «ДІНЕРО» з державного реєстру фінансових установ.

14 лютого 2022 року подав прохання про здійснення перерахунку й надав документи в підтвердження статусу військовослужбовця, яке вкотре було проігноровано відповідачем.

Вважає, що між ним та відповідачем договору про надання коштів у позику не укладалось.

Наголошує, що з огляду на п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» 3 987, 26 гр. є безпідставно набутими відповідачем коштами.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Позовна заява була зареєстрована в канцелярії суду та відповідно до ст. 33 ЦПК України 31 жовтня 2022 року було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 15 листопада 2022 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками на адресу його реєстрації.

З рекомендованого повідомлення вбачається, що відповідач отримав копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками 12 грудня 2022 року.

/ а. с. 46 /

Відповідачу був наданий строк для надання відзиву.

На день ухвалення рішення відповідач своїм правом не скористався, відзив на позов не подав.

Проте, 12 січня 2023 року на адресу суду надійшли пояснення представника відповідача, у яких проти позову заперечує з наступних підстав.

Відмічає, що позивач не заперечує факту отримання від ТОВ «ФК «ДІНЕРО» 7 000, 00 гр. у позику.

Зазначає, що Договір кредитної лінії №AG9680365 та Спеціальні умови для короткострокового кредиту Договору кредитної лінії №AG9680365 від 08 листопада 2019 року (номер у системі L1974376) укладено в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «ФК «ДІНЕРО» в електронній формі.

Таким чином, Договір було укладено позивачем шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який було надіслано на його фінансовий номер телефону НОМЕР_1 та введено ним у інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «ФК «ДІНЕРО».

Отже твердження позивача про те, що між ними не було укладено договору про надання коштів у кредит - є безпідставними, необгрунтованими та такими, що не відповідають дійсності та положенням чинного законодавства щодо укладення договорів за допомогою інформаційно-телекомунікаційній систем.

Відмічає, що позивач підтверджує той факт, що ТОВ «ФК «ДІНЕРО» виконало свої зобов`язання щодо надання кредитних коштів, але позивачем жодним чином не доведено того, що ним було виконано умови кредитного договору щодо вчасного та повного повернення кредитних коштів.

Так у відповідності до положень Спеціальних умов для короткострокового кредиту Договору кредитної лінії № АО9680365 від 08 листопада 2019 року, передбачена сума кредиту в розмірі 7 000, 00 гр., передбачені відсотки за користування кредитом, визначена дата повернення кредиту 08 грудня 2019 року. Жодних домовленостей про те, що позичальник має право повертати кредитні кошти частинами у відповідності до певного графіку, сторони не погоджували.

Також сторони погодили випадок коли позичальник не має можливості виконати взяті на себе зобов`язання щодо вчасного та повного повернення кредитних коштів, має можливість продовжити (відстрочити) строк повернення кредиту на певний час, за що відповідно позичальник сплачує відповідну суму від суми отриманого кредиту за відповідний строк відстрочення (за 7 днів - 662, 00 гр., за 14 днів - 1 274, 00 гр., за 30 днів - 2 625, 00 гр.).

Отже, грошові кошти, які зазначені у банківській виписці від 15 жовтня 2022 року, є платою за продовження (відстрочку) дати повернення кредитних коштів.

Стверджує, що станом на 30 грудня 2022 року у позивача існує заборгованість по поверненню кредитних коштів в розмірі 11 085, 00 гр. (7 000, 00 гр. (кошти які були отримані в кредит) + 585, 00 гр. (заборгованість за % для початково зазначеної тривалості) + 3 500, 00 гр. (заборгованість за % для періоду, що перевищують початково зазначену тривалість кредиту) = 11 085, 00 гр.).

Враховуючи викладене робить висновок, що позивачем не повернуто кредитні кошти, в розмірі 7 000, 00 гр., які були отримані на підставі кредитного договору AG9680365 від 08 листопада 2019 року.

Відмічає, що в момент укладання та виконання вказаного кредитного договору (№ AG9680365 від 08 листопада 2019 року) та до 24 лютого 2022 року в Україні був відсутній особливий період, в період якого законодавство дозволяє не нараховувати штрафні санкції, пені та відсотки за користування кредитом.

Більше того позивачем жодним чином не доведено того, що останній якимось чином звертався до ТОВ «ФК «ДІНЕРО» із заявами або проханнями або документами, які можуть бути підставою для не нарахування позивачу штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язань по кредитному договору та процентів за користування кредитом.

Надана до суду копія повідомлення з його вимогою про перерахунок не підписана самим позивачем та не містить доказів направлення саме такого повідомлення з додатками на адресу ТОВ «ФК «ДІНЕРО».

Також зазначає, що у прохальній частині позовної заяви позивач просить стягнути кошти з ТОВ «Укрпозика».

Враховуючи викладене вище, просить відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Судом встановлено, що 08 листопада 2019 року між сторонами було укладено Договір кредитної лінії №AG9680365 та Спеціальні умови для короткострокового кредиту Договору кредитної лінії №AG9680365 від 08 листопада 2019 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 цього Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку; він підписаний його стороною (сторонами).

Позивач не заперечує факт отримання ним коштів у розмірі 7 000, 00 гр.

Таким чином, ТОВ «ФК «ДІНЕРО» свої зобов`язання за умовами договору виконав.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач, як позичальник, тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що на виконання договору ним було повернуто 10 987, 26 гр.

На підставі положень п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» та ст. 1212 ЦК України, позивач вважає, що 3 987, 26 гр. є безпідставно набутими коштами відповідачем.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Статтю 14 вказаного закону було доповнено частиною 15 підпунктом 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275-VІІ.

Пунктом 3 Прикінцевих положень зазначеного закону передбачено поширення дії підпункту 3 пункту 4 розділу І цього Закону на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

З довідок, наданих позивачем, не вбачається, що він з 08 грудня 2019 року брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів.

Таким чином, позивач не користується пільгами, передбаченими ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей».

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Виходячи з цього та викладеного вище, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 3, 6, 15, 16, 526, 610, 611, 626, 628, 629, 1050, 1054, 1212 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 12, 13, 76-82, 89, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІНЕРО» про стягнення коштів відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.А. Шереметьєва