ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5807/23 Справа № 214/9829/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Попов В.В. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Кішкіної І.В.,

суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №214/9829/14-ц за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про виселення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 листопада 2022 року (суддя Попов В.В.),

в с т а н о в и в:

В грудні 2014 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про виселення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 22 травня 2007 року між ним та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №KRT0G100150763, відповідно до пункту 1 якого банк надав ОСОБА_4 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 27490,00 доларів США, строком до 21 травня 2022 року, а ОСОБА_4 зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором банк та ОСОБА_4 22 травня 2007 року уклали договір іпотеки №KRT0G100150763, згідно пункту 33.3 договору іпотеки ОСОБА_4 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 68,90 кв.м, житловою площею 43,30 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 22 травня 2007 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Ткаченко Л.Б. за №1515. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. При цьому, ОСОБА_4 взяті на себе згідно умов кредитного договору зобов`язання не виконала. Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2010 року задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» та звернуто стягнення на предмет іпотеки. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передання в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення, всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення. Отже, відповідачі підлягають виселенню з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, договором іпотеки передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише за умови отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважав, що реєстрація у предметі іпотеки є порушенням умов договору і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя. Просив суд виселити відповідачів, які зареєстровані та проживають у квартирі АДРЕСА_2 .

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 листопада 2022 року позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задоволено.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання про судові витрати.

З вказаним рішенням не погодилася відповідачка ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , та оскаржила його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просила скасувати рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 листопада 2022 рокута ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, визнав обставини, які є недоведеними. Зазначає, що після ухвалення судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки 17 травня 2010 року банк не звертався до суду з позовом про виселення з нього відповідачів, при тому що банку було відомо, що відповідачі проживають у спірній квартирі. З позовом про виселення банк звернувся лише 02 грудня 2014 року, тобто більше ніж через 3 роки, що свідчить про пропуск банком строку позовної давності для звернення до суду з такими вимогами. Клопотання про застосування позовної давності було заявлено в суді першої інстанції, але ця обставина не знайшла свого відображення у рішенні суду. Вважає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки 29 квітня 2013 року між банком та ОСОБА_4 укладено додаткова угода до кредитного договору від 22 травня 2007 року, відповідно до якої сторони погодили зменшити суму заборгованості та встановили інші вимоги відповідальності за договором. Зазначає, що відповідно до договору найму вона є наймачем, іншого житла не має, на момент укладення кредитного договору вона була вагітна і тому зараз має неповнолітнього сина ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому виселення її з сином з квартири АДРЕСА_2 порушує права її неповнолітнього сина ОСОБА_5 .

В письмових поясненнях на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» просив суд залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 листопада 2022 року без змін.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить довідка про доставку повідомлення.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» у судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, згідно якої просить справу розглянути за відсутності представника.

Відповідач ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 у судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку повідомлення.

Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачки, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

У частині 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що 22 травня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №KRT0G100150763, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримала кредитні кошти на строк з 22 травня 2007 року по 21 травня 2022 року включно, у розмірі 23520,00 доларів США на придбання нерухомості житлового призначення, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірах та порядку, передбачених умовами цього договору (а.с. 9-10).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №KRT0G1 травня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки квартири, згідно якого ОСОБА_4 передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру на першому поверсі дев`ятиповерхового будинку загальною площею 68,9 кв.м, житловою площею 43,3 кв.м, яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченому 22 травня 2007 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Ткаченко Л.Б. за реєстром №1515, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 22 травня 2007 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Ткаченко Л.Б., витяг з Державного реєстру правочинів №4019148, номер правочину 2103215 (а.с. 11-13).

Згідно із розрахунком заборгованості за кредитним договором №KRT0G100150763 від 22 травня 2007 року заборгованість ОСОБА_4 станом на 18 листопада 2014 року становила 69506,40 доларів США (а.с. 5-6).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2010 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №KRT0G100150763 від 22 травня 2007 року у розмірі 6127,20 доларів США звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_2 , а також прийнято рішення про виселення ОСОБА_4 із вказаної квартири. Рішення набрало законної сили 28 серпня 2010 року (а.с. 18-19).

29 квітня 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду до кредитного договору №KRT0G100150763 від 22 травня 2007 року, згідно з якою було внесено зміни до строку надання кредиту, а саме з 22 травня 2007 року до 21 травня 2027 року включно, а також визначено, що погашення заборгованості здійснюється відповідно до графіку погашення кредиту (додаток 1 до цієї додаткової угоди) (а.с. 59, 60-61).

ПАТ КБ «Приватбанк» на адресу ОСОБА_2 (яка діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_5 та неповнолітнього ОСОБА_3 ), ОСОБА_1 надсилались вимоги від 05 серпня 2014 року, в яких відповідачам повідомлялось про наявність заборгованості ОСОБА_4 перед банком за кредитним договором №KRT0G100150763 від 22 травня 2007 року, забезпеченим іпотекою та пред`явлено вимогу в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги, добровільно звільнити квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 15-17).

22 травня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір найму житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_2 . Згідно п. 1.3 договору найму, у вказаній квартирі окрім ОСОБА_2 також будуть проживати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Даний договір укладено строком на 10 років (п. 1.7) (а.с. 62).

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2022 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_7 , ПАТ КБ «Приватбанк», про визнання договору купівлі-продажу фіктивним, визнання договору іпотеки недійсним, треті особи: ОСОБА_3 , ТОВ «ЕстейСелінг» (а.с. 129-131).

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими та достатньо доведеними, належними та допустимими доказами. Вказав, що суд не знайшов підстав для застосування положень пункту 5-2 Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» Верховна Рада України постановила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку», оскільки відповідачі у справі не є власниками предмету іпотеки та жоден із відповідачів не є іпотекодавцем. Крім того, суд зазначив, що на момент укладення договору іпотеки, неповнолітній ОСОБА_5 також не був зареєстрований у квартирі, що є предметом іпотеки, а отже не мав та досі не має права власності чи прав користування нею.

Таке рішення суду першої інстанції не відповідає встановленим обставинам та вимогам закону.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України, частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

З аналізу пункту 7 частини 1 статті 255 ЦПК України слідує, що правонаступників у справі можна залучити тільки у випадку, коли смерть особи сталася вже після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі.

Відповідно до статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

У статті 26 ЦК України визначено, що усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Згідно із частиною 1 статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

У статті 46 ЦПК України передбачено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Частиною 1 статті 47 ЦПК України передбачено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Відповідно до частини 1 статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Системний аналіз вказаних норм права дає підстави для висновку, що за загальним правилом на момент звернення із позовом до суду відповідач у справі має бути живим. В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите - підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Норма статті 255 ЦПК України є імперативною. Тобто за наявності підстав, визначених пунктами 1-8 частини 1 статті 255 ЦПК України, незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі. На такі дії суду не впливає те, що у справі беруть участь відповідачі - спадкоємці, які на час розгляду справи мають цивільну процесуальну правосуб`єктність і не заявляли клопотання про закриття провадження у справі.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі №185/998/16-ц.

Цивільне-процесуальне законодавство України не містить норм, які б передбачали здійснення провадження у справах щодо осіб, які померли до відкриття провадження у справі. Процесуальне правонаступництво у разі смерті фізичної особи в порядку статті 55 ЦПК України можливо лише шляхом залучення правонаступника померлої сторони за умови, що смерть фізичної особи настала після звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі, адже залучення правонаступників особи, яка померла до відкриття провадження у справі, суперечить принципам цивільного судочинства (пункти 35, 37 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі №473/1433/18, провадження №14-35цс20).

Судом встановлено, що згідно листа Департаменту адміністративних послуг Виконкому Криворізької міської ради ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 02 вересня 2016 року знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку зі смертю (а.с. 175).

Отже, суд першої інстанції мав закрити провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, проте не дослідивши вказані обставин, а саме щодо смерті ОСОБА_1 , допустив порушення норм процесуального права та розглянув справу по суті.

З огляду на наведене, рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 листопада 2022 року в частині вимог про виселення ОСОБА_1 підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі в цій частині.

Розглядаючи справу в частині виселення інших відповідачів, апеляційний суд зазначає наступне.

Звертаючись до суду з позовом, банк обґрунтовував вимоги про виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 тими обставинами, що усі мешканці квартири, яка є предметом іпотеки, підлягають виселенню з неї у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки.

Вирішуючи питання виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зі спірної квартири, суд мав з`ясувати, чи є (була) ця квартира предметом іпотеки та чи була вона придбана за рахунок кредитних або особистих коштів іпотекодавця, чи буде забезпечений відповідач іншим житлом у разі її виселення з квартири, яка є предметом іпотеки та придбана не за рахунок кредитних коштів.

За змістом частини 1 статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, є видом забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 1 цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в разі звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини 3 статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК України, в частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина 2 статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Тлумачення частини 2 статті 109 ЖК України, з урахуванням змісту статті 379, глави 26 ЦК України дають підстави дійти висновку, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного житлового приміщення не допускається.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини 1 статті 40 Закону, так і частини другої статті 109 ЖК України.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18), у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 265/4748/16-ц (провадження № 61-16347св18).

Визначення того, чи здійснюється виселення з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, або придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, має суттєве значення для правильного вирішення цієї справи та застосування судом відповідної норми статті 109 ЖК України.

Такий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 24 червня 2020 року у справі №361/2881/19 (провадження № 61-7332св21).

Із матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка була предметом іпотеки, придбана за рахунок кредитних коштів; за рішенням суду звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_4 .

Отже звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, відповідно до положень статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України.

Згідно із Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», на території України діє воєнний стан.

Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» Верховна Рада України постановила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнити пунктом 5-2 такого змісту:

«5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону».

Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначених норм законодавства не врахував та помилково ухвалив рішення про задоволення позову.

Вказаним спеціальним законом лише запроваджене зупинення виконання цих правил на певний період, надалі у разі припинення запровадження воєнного стану дія згаданих правил відновить свою дію без окремого рішення та закону.

Отже, за наявності підстав, передбачених частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частиною третьою статті 109 ЖК України, положення спеціального закону не можуть бути підставою для відмови у задоволення позову про виселення відповідача.

Проте, апеляційний суд зазначає, що згідно із частинами 3, 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Право дитини на проживання в сім`ї разом з батьками передбачене також статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства».

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено обов`язок батьків або інших законних представників зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, АТ КБ «Приватбанк» просив виселити ОСОБА_2 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Будучи обізнаним про те, що у спірній квартирі зареєстрована та проживає неповнолітня дитина відповідачки, позивач не зазначив про це у позовній заяві. Проте, ЦПК України саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідачів у справі. Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовити у задоволенні позову.

Аналогічні висновки викладі у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17).

Отже, суд позбавлений можливості самостійно залучати співвідповідачів у справі, тоді як виселення відповідачки із спірного житла, суперечитиме інтересам неповнолітньої дитини, яка у ньому зареєстрована та проживає.

Крім того, слід зазначити, відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності.

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, ЄСПЛ надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (справа «Кривіцька і Кривіцький проти України», заява № 30856/03, § 41, 42, 43, 44, рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

За загальним правилом, визначеним статтею 40 Закону України «Про іпотеку», підставою для виселення всіх мешканців з житлової нерухомості є звернення стягнення на предмет іпотеки.

З урахуванням положень статті 47 Конституції України, статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України, виселення з іпотечного майна відбувається при реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення на іпотечне майно.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що банк звертався до виконавчої служби з примусового виконання рішення суду у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки.

З системного аналізу наведеного вище, можна дійти висновку, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про задоволення позову в частині про виселення ОСОБА_2 разом з неповнолітнім ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, враховуючи наведені вище норми законодавства суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку в частині виселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з квартири АДРЕСА_2 .

Проте, оскільки на момент ухвалення судового воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду в частині виселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зі спірної квартири зупиняється на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

За таких обставин, рішення суду першої інстанцій не відповідає вимогам закону та суперечать обставинам, що мають значення для справи, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції на підставі статті 376 ЦПК України підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Також, відповідно до підпункту в пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 , з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь відповідачки слід стягнути судовий збір, пов`язаний з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 805,20 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 листопада 2022 року в частині вимог до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення скасувати.

Провадження у справі в частині позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про виселення закрити.

В задоволенні частини позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про виселення відмовити.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 листопада 2022 року в частині виселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з квартири АДРЕСА_2 , залишити без змін.

Зупинити виконання рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 листопада 2022 року в частині виселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з квартири АДРЕСА_2 , на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , судові витрати пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 805,20 гривень

Постанова набирає законної сили з моменту проголошеннята може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 серпня 2023 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста