ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2925/23 Справа № 196/1186/18 Суддя у 1-й інстанції - Бабічева Л.П. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2022 року по справі за заявою боржника ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, мотивуючи тим, що ОСОБА_2 на час звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання спільних дітей, права на відповідне утримання не мала, зважаючи на те, що вона перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі, діти проживали з ними, а не окремо із дружиною, отже, вона, перебуваючи у шлюбі, без режиму окремого проживання, не може претендувати на утримання дітей від чоловіка за рахунок його заробітку, оскільки відповідно до частини 2 статті 61 СК України зарплата, пенсія, доходи, одержані одним із подружжя є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя.

Посилаючись на те, що з ОСОБА_2 почали окремо проживати лише 21 вересня 2021 року, а також на те, що при видачі оспорюваного судового наказу не надано належних доказів того, що із заявою про видачу судового наказу звернулася особа, якій належить право вимоги, що розмір сум, які підлягають стягненню за судовим наказом, є безспірними, що у заяві про видачу судового наказу йдеться про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо, що заявлена грошова вимога вирішена в межах строку позовної давності, а також те, що заявник ОСОБА_2 діяла в межах здійснення цивільних прав, передбачених ст.13 ЦК України, просив суд першої інстанції визнати судовий наказ від 23 серпня 2018 року в справі №196/1186/18 про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дочок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 09 серпня 2018 року, до досягнення дітьми повноліття, - таким, що не підлягає виконанню через безпідставність та передчасність його видачі.

Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2022 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погодившись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив вищевказану ухвалу скасувати та визнати виконавчий документ, а саме судовий наказ від 23 серпня 2018 року по справі №196/1186/18 таким, що не підлягає виконанню через безпідставність та передчасність його видачі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що про існування судового наказу він дізнався лише після відкриття виконавчого провадження у жовтні 2022 року за заявою ОСОБА_2 та пред`явлення державним виконавцем вимоги про стягнення заборгованості по аліментам в розмірі, що перевищує 140 000 грн., при цьому питання про розірвання шлюбу чи встановлення роздільного проживання подружжя судами не вирішувалося, отже за судовим наказом від 23 серпня 2018 року на нього був покладений обов`язок, що не передбачений законом, а саме обов`язок сплачувати аліменти дружині на дітей, що проживають разом, які забезпечені власним житлом та матеріальними благами, необхідними для повноцінного розвитку на належного батьківського виховання. Вважає, що право на аліменти у дружини виникає після розірвання шлюбу судом, оскільки остання не може претендувати на отримання аліментів за рахунок майна, співвласником якого вона і є. Вказує, що в силу статті 181 СК України умовою присудження судом коштів на утримання дитини (аліментів) у частці від доходу чи у твердій грошовій сумі є окреме проживання від дитини того з батьків, до якого вимоги пред`являються.

ОСОБА_2 правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, її розгляд здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, з матеріалів цивільної справи вбачається, що сторони перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 19 червня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Царичанського районного управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.5).

Від шлюбу мають двох малолітніх дочок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (а.с.6-7).

09 серпня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення на її користь аліментів на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини його доходу (заробітку), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття (а.с. 2-9).

23 серпня 2018 року Царичанським районним судом Дніпропетровської області було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дочки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої дочки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 09 серпня 2018 року, до досягнення дітьми повноліття.

20 вересня 2022 року Царичанським відділом державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) було відкрито виконавче провадження №69881648 з виконання відповідного судового наказу (а.с.34).

05 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою в порядку статті 432 ЦПК України про визнання виконавчого документу, а саме судового наказу від 23 серпня 2018 року по справі №196/1186/18, таким, що не підлягає виконанню (а.с.19-34).

Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2022 року у задоволенні заяви відмовлено (а.с.50-52).

Так, постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що до підстав для невиконання рішення суду (визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню) відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення. При цьому, право на звернення до суду із позовом чи заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів належить особі, з якою проживають діти, та є безумовним, тобто таким, що не обтяжено необхідністю існування жодної умови чи то дотримання якогось порядку, тобто, таке право є абсолютним, належить особі, з якою проживають діти. Вказував, що законодавчо визначено припинення сплати аліментів за виконавчим документом, де обов`язок боржника відсутній у зв`язку з його припиненням або добровільним виконанням. Боржник обґрунтував заяву про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, відсутністю у ОСОБА_2 права вимоги, а отже і передумов для виконання судового наказу, оскільки діти до 21 вересня 2021 року перебували на спільному утриманні батьків, які шлюб між собою не розірвали. Судом при видачі судового наказу встановлено наявність обов`язку боржника, і оскільки судовий наказ не переглядався за нововиявленими обставинами в порядку, встановленому ст. 170, 423 ЦПК України, зазначені обставини боржником не спростовано.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Згідно зі статтею 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 181 цього ж Кодексу, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходів її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно зі статтею 182 цього Кодексу при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до статті 191 СК України аліменти на дитину стягуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а у разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Вирішуючи питання щодо визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі чи у частці від доходу суд в першу чергу виходить з інтересів дитини.

Право обирати вид аліментів надано стягувачу.

Статтею 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Наказне провадження - це самостійний і спрощений вид судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою про видачу судового наказу особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Порядок розгляду справ в порядку наказаного провадження визначено Розділом ІІ «Наказне провадження» ЦПК України.

Так, відповідно до ч.ч.1,2 ст.160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

У частині 1 ст.161 ЦПК України передбачені вимоги, за якими може бути видано судовий наказ. Зокрема, згідно п. 4 ч. 1 цієї статті судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Згідно з частиною 3 статті 167 ЦПК України судовий наказ оскарженню в апеляційному порядку не підлягає, проте може бути скасований у порядку, передбаченому цим розділом.

Боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4,5 частини першої статті 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частини 1 статті 170 ЦПК України).

Частиною 7 статті 170 ЦПК України передбачено, що у разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Відповідно до частини 8 статті 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

Таким чином, судовий наказ про стягнення аліментів, виданий на підставі пункту 4 частини 1 статті 161 ЦПК України, може бути скасований лише у порядку перегляду його за нововиявленими обставинами.

Судовий наказ є виконавчим документом (ст.3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ст.431 ЦПК).

Відповідно до статті 173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до частини 2 статті 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Таким чином, передумовою для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню є одна з таких обставин: помилковість видачі виконавчого листа; боржником чи іншою особою було добровільно виконано рішення суду, внаслідок чого обов`язок припинився; обов`язок боржника припинився з інших причин (передання відступного, зарахування, прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі, інші підстави припинення зобов`язання, передбачені главою 50 Цивільного кодексу України).

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа або наявності інших обставин, які зумовлюють необхідність установлення питань виконання судового рішення.

Виконавчий документ - це письмовий документ встановленої форми і змісту, який видається судом для примусового виконання прийнятих ним у справах рішень, ухвал, постанов як підстава для їх виконання.

Органи виконавчої служби під час виконання рішень вчиняють дії згідно із змістом резолютивної частини рішення, яке зазначається у виконавчому листі, результатом цього має бути досягнення правового ефекту - фактичне виконання зазначеного у виконавчому листі рішення.

Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до відмітки щодо набрання чинності, судовий наказ від 23 серпня 2018 року набрав законної сили 23 серпня 2018 року (а.с.29 зворот).

Згідно наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, копія судового наказу була отримана ОСОБА_1 06 вересня 2018 року (а.с.15).

Відповідно до ч.1 ст.170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4,5 частини першої статті 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ч.7 ст.170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Так, отримавши у вересні 2018 року копію судового наказу, заявник до суду із заявами про його скасування чи з позовом про зменшення розміру аліментів не звертався, при цьому, вказує, що на момент видачі судового наказу, з дружиною проживав однією сім`єю, діти утримувалися спільно.

Отже, ознайомившись із його змістом, заявник будь-яких заперечень щодо його змісту не мав.

В свою чергу, колегія суддів виходить із того, що у поданій до суду першої інстанції заяві про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, а в подальшому і в поданій апеляційній скарзі, боржник ОСОБА_1 фактично не погоджується із судовим наказом від 23 серпня 2018 року року, посилаючись на неправильне, на його думку, застосування місцевим судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, допущених при видачі судового наказу.

Натомість, колегія суддів звертає увагу, що наказне провадження є одним із видів проваджень цивільного судочинства, у якому без розгляду справи по суті на підставі безспірних вимог та доказів, поданих заявником, видається судовий наказ, згідно з яким з боржника стягуються грошові кошти.

При цьому, одними з характерних ознак наказного провадження є: спрощеність, оскільки має місце «урізана» цивільна процесуальна форма; на нього не поширюються принципи гласності, усності, безпосередності, змагальності; відсутність стадійності цивільного процесу; судовий наказ видається за відсутності сторін, та документарна видача судового наказу здійснюється лише на підставі безспірних письмових доказів, поданих заявником.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, оскільки ОСОБА_1 в заяві про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню не довів тих обставин, що судовий наказ, як він вважає, було видано помилково або існують інші причини припинення зобов`язань боржником. В той же час, на думку колегії суддів, заява ОСОБА_2 про видачу судового наказу відповідає вимогам ст.163 ЦПК України щодо її форми та змісту, тому у суду не було підстав для відмови у видачі судового наказу.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що стосуються безпідставності видачі судового наказу не заслуговують на увагу колегії суддів.

Колегія суддів не може погодиться з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що шлюб між сторонами розірвано не було, що свідчить про відсутність права на звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, оскільки ці доводи не є підставою визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, отже не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що право на звернення до суду із позовом чи заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів належить особі, з якою проживають діти, та є безумовним, тобто не ставиться в залежність від розірвання шлюбу, чи перебування в фактичних шлюбних відносинах.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить переконання, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив доводи заявника щодо підстав для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, при цьому доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо обставин справи, які були належно оцінені та досліджені судом.

Таким чином, оцінивши наявні по справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов аргументованого висновку про відмову у задоволенні заяви про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 березня 2023 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.