ПОСТАНОВА

Іменем України

06 квітня 2023 року м. Кропивницький

справа № 387/1110/21

провадження № 22-ц/4809/57/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Карпенка О.Л.,

за участю секретаря судового засідання Завітневич О.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Виробничий підрозділ «Локомотивне депо Помічна» Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 11 травня 2022 року у складі судді Майстера І.П.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виробничого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про відсторонення від роботи.

В обґрунтування позову, представник позивача ОСОБА_2 , зазначав, що ОСОБА_1 працює на посаді машиніста електровоза ВП «Локомотивне депо Помічна» Регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця».

У жовтні 2021 року після того, як була прийнята постанова Кабінетом Міністрів України щодо обов`язкової вакцинації освітян, позивача неодноразово просили на роботі надати відомості щодо вакцинації від респіраторної хвороби СOVID-19.

03.12.2021 позивачем було надано заяву на ім?я начальника Виробничого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» щодо тимчасового утримання від щеплень. Незважаючи на подану позивачем заяву, 15.12.2021 начальником Виробничого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» винесено наказ № Т4-4-01/1623 про відсторонення машиніста електровоза ОСОБА_1 від роботи з 16.12.2021 до моменту усунення причин відсторонення без збереження заробітної плати.

Позивач вважає, що даний наказ виданий з грубим порушенням трудового законодавства, оскільки він не порушував законодавства про працю, яке б стало підставою для відсторонення, так як це не передбачено жодним нормативно-правовим актом, а відсторонення від роботи здійснено відповідачем незаконно.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд скасувати наказ начальника Виробничого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» Регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» про відсторонення від роботи №Т4-4-01/1623 від 15.12.2021.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 11 травня 2022 року позов задоволено.

Визнано протиправним і скасовано наказ виробничого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» №Т4-4-01/1623 від 15.12.2021 про відсторонення від роботи ОСОБА_1 . Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908,00 грн.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду, АТ «Українська залізниця», інтереси якої представляють Рахнянська С.В. і ОСОБА_3 , подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Зокрема представники відповідача зазначають, що Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (в даному випадку Міністерство охорони здоров`я України).

Наказом МОЗ України від 01.11.2021 № 2393 затверджено зміни до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (затверджений наказом МОЗ від 04.10.2021 №2153), доповнено зазначений перелік пунктами 4-6 та включено, зокрема, працівників підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою КМУ від 04.03.2015 № 83.

Оскільки відповідач є об`єктом державної власності, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, то позивач в даному випадку є працівником, який відповідно до наказу МОЗ від 04.10.2021 № 2153 підлягає обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19.

Вказують, що під час розгляду справи відповідач наголошував, що Постанова КМУ від 09.12.2020 № 1236 не змінює встановлений п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» порядок відсторонення від роботи в даному випадку, а як окрема норма чинного законодавства додатково встановлює обов`язок підприємств, установ та організацій відсторонювати працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та не мають абсолютних протипоказань до проведення таких профілактичних щеплень. Проте судом першої інстанції не надано жодної оцінки доводам відповідача із зазначеного питання, не прийнято такі доводи до уваги та не зазначено, з яких підстав не застосовано зазначені норми права.

В оскаржуваному наказі чітко визначено норми чинного законодавства, яким керувався відповідач під час його видання, а також зазначено на підставі чого видано наказ.

Звертають увагу, що сертифікат вакцинації не несе лікарської або медичної таємниці, а є документом, що підтверджує певний факт, а саме факт вакцинації. Інформації про COVID - сертифікат та щеплення в переліку документів, що підпадають під медичну таємницю, в українському законодавстві немає. Відтак, COVID - сертифікат не є медичною таємницею.

Враховуючи встановлений державою на момент видання спірного наказу обов`язок відповідача щодо відсторонення від роботи працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та передбачену ст. 44-3 КУпАП відповідальність відповідача, керуючись нормами чинного законодавства та існуючою судовою практикою та практикою ЄСПЛ, вважають, що наказ про відсторонення від роботи виданий з дотриманням норм чинного на момент видання наказу законодавства, а в діях відповідача відсутнє порушення прав позивача.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

Із трудової книжки серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наявні записи про прийняття його на роботу з 20.01.2016 в цех експлуатації на посаду помічника машиніста електровоза ( а.с.5).

Зі змісту наказу №Т4-4-01/1623 від 15.12.2021 про відсторонення від роботи працівників, які не пройшли обов`язкову вакцинацію, ОСОБА_1 було відсторонено від роботи з 16.12.2021 з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 ( а.с.16).

З акту №021 від 15.12.2021 начальника виробничого підрозділу «Локомативне депо Помічна» Загребельного В., помічника начальника з кадрових питань Хрущ Г., старшого інспектора з кадрів Денис В., встановлено, що згідно пояснень ОСОБА_1 від вакцинації не відмовляється, а вимагає провести йому повне медичне обстеження та надати повну інформацію по вакцинам COVID-19 сертифікати та надати гарантії безпечності цих вакцин ( а.с.7).

З заяви ОСОБА_1 від 03.12.2021 встановлено, що він прийняв рішення тимчасового утриматися від щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, так як вакцина COVID-19 ще не пройшла повний цикл клінічних випробувань (а.с.8).

З листа - ознайомлення встановлено, що ОСОБА_1 27.11.2021 ознайомлений про необхідність пред`явлення безпосередньому керівнику та відділу кадрів підрозділу не пізніше 08.12.2021 документу, який підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма №028-1/о), виданого закладом охорони здоров`я (а.с.41).

З акту про відмову про ознайомлення з листом від 27.11.2021 встановлено, що ОСОБА_1 запропоновано ознайомитися зі змістом постанови КМУ від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (а.с.42).

З акту №003 від 15.12.2021 начальника виробничого підрозділу «Локомативне депо Помічна» Загребельного В., помічника начальника з кадрових питань Хрущ Г., старшого інспектора з кадрів Денис В., встановлено, що 15.12.2021 машиністу електровоза ОСОБА_1 надано для ознайомлення наказ від 15.12.2021 (а.с.43).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

В судове засідання сторони, які були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, не прибули.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено правомірності відсторонення позивача від роботи, у тому числі наявності у цьому конкретному випадку встановлених законодавством підстав для відсторонення, не доведено належними, допустимими доказами факту відмови чи ухилення його від обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19, а також не дотримано встановленого ст. 7, ч. 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», який має вищу юридичну силу, ніж підзаконні нормативно-правові акти, порядку відсторонення позивача від роботи та не дотримано встановленого законодавством строку (періоду), на який працівника може бути відсторонено до проходження обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19 (за відсутності протипоказань), а саме, лише на період встановленого Кабінетом Міністрів України карантину.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Згідно з частиною 1 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною 1 статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) вказано, що «застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що «в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Однак апеляційний суд залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивачки тим, що вона, працюючи черговою по переїзду, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивачку заробітку.

При розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Із трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 , вбачається, що з 20.01.2016 його прийнято на роботу в цех експлуатації на посаду помічника машиніста електровоза. 11.12.2019 переведений на посаду машиніста електровоза (а.с.5).

Згідно наказу №Т4-4-01/1623 від 15.12.2021 про відсторонення від роботи, ОСОБА_1 було відсторонено від роботи з 16.12.2021 до моменту усунення причин відсторонення, на час відсторонення нарахування заробітної плати не здійснювати ( а.с.16).

В ході апеляційного розгляду відповідачем надані докази, які мають значення для розгляду справи, а саме: робоча інструкція машиніста електровоза. Згідно розділу ІІ, п. 2.2.7 Інструкції встановлено, що по виробничій діяльності машиніст електровоза повинен виконувати оперативні розпорядження керівників депо, машиніста-інструктора локомотивних бригад, чергового по депо, поїзного та локомотивного диспетчера, енергодиспетчера, чергового по станції чи іншої особи, яка відповідає за організацію руху поїздів.

Зі списку за результатами перед та після рейсових медичних оглядів за грудень 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 регулярно проходив медичні огляди.

Згідно Відомостей про локомотив і склад локомотивної бригади, до її складу входять машиніст та помічник машиніста.

З аналізу трудових обов`язків позивача вбачається, що застосування до нього такого заходу як відсторонення від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Судом не встановлено жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. Тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача.

Додаткові докази, долучені до матеріалів справи в ході апеляційного розгляду також не доводять необхідність відсторонення ОСОБА_1 від роботи, оскільки не доводять небезпеку для суспільства в зв`язку з умовами його праці. Так, робота позивача пов`язана із керуванням та обслуговуванням електровозів. Оперативні розпорядження щодо організацію руху поїздів можуть надаватися по телефону. При цьому питання форми організації праці позивача при вирішенні питання про відсторонення не вирішувалось.

За таких обставин, суд першої інстанції зробив правильний висновок про скасування наказу про відсторонення ОСОБА_1 від роботи без оплати періоду відсторонення, проте помилився щодо мотивів такого рішення.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач зазначив у позовній заяві двох відповідачів: 1) Виробничий підрозділ «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця», 2) АТ «Укрзалізниця».

Суд першої інстанції задовольнив позов до обох із зазначених позивачем відповідачів.

Визначення відповідачів є правом позивача, а встановлення належності відповідачів - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін.

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (ч. 1 ст. 47 ЦПК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України),

Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (ст. 80 ЦК України).

Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення (ч. 1 ст. 89 ЦК України).

Філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру. (ч. 1, ч. 5 ст. 95 ЦК України).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Розгляду у суді підлягає лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено. Положення «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (п. 1 ч. 1 ст. 186, п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України) стосується як позовів, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 червня 2021 року у справі № № 760/32455/19 вказав: «Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Тому справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже неможливістю вирішення цивільного спору».

Апеляційний суд встановив, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань міститься інформація про те, що як юридична особа зареєстровано Акціонерне товариство «Українська залізниця» (ідентифікаційний код юридичної особи 40075815). У відомостях ЄДРПОУ про відокремлені підрозділи юридичної особи вказано, зокрема, регіональна філія «Одеська залізниця».

Отже, відокремлений підрозділ «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» являється відокремленим підрозділом АТ «Укрзалізниця» і не є юридичною особою, не наділений цивільною процесуальною дієздатністю та не може виступати стороною у цивільному процесі.

Тому справа, в частині вимоги ОСОБА_1 до відокремленого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю цієї сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено вимогу. Однак суд першої інстанції не перевірив процесуальну правосуб`єктність цього відповідача та помилково задовольнив пред`явлений до нього позов.

За таких обставин та відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 до відокремленого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» підлягає скасуванню з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 255 ЦПК України.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Положеннями ст. 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції зміні в частині мотивів задоволених вимог про визнання незаконним та скасування наказу, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 16 березня 2022 року в частині вирішення вимоги ОСОБА_1 до Виробничого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» скасувати та провадження у справі в цій частині закрити.

В частині вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу від 15.12.2021, №Т4-4-01/1623 про відсторонення від роботи, рішення суду змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді С.М. Єгорова

О.Л. Карпенко