Справа № 629/631/23
Номер провадження 2/629/233/23
27.07.2023 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі головуючого судді Каращука Т.О., за участю секретаря судового засідання Кремінь М.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в місті Лозова Харківської області цивільну справу №629/631/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків, заподіяних в результаті неправомірних дій, та моральної шкоди, представник позивача- адвокат Остапенко Світлана Юріївна, представник відповідача -адвокат Смірнова Наталія Андріївна,-
Провадження по справі було відкрито у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, надано сторонам строк для подання заяв по суті.
Відповідачем було надано відзив на позов, в якому він зазначив, що ОСОБА_1 не володів пошкодженим в ДТП автомобілем, транспортний засіб належить ОСОБА_3 , а тому вимога позивача про відшкодування матеріальної шкоди є безпідставною.Також відповідач вказав, що боржником у деліктному зобов"язанні повинен виступати в межах суми страхового відшкодування страховик завдавача шкоди, а саме страхова компанія ПАТ "НАСК "ОРАНТА", в якій на момент ДТП була застрахована його цивільно-правова відповідальність. Додатково ОСОБА_2 зазначив, що ремонт автомобіля, який перевищує вартість транспортного засобу є економічно необґрунтованим, а звіт, долучений позивачем, не підписаний суб"єктом оціночної діяльності. Відповідач вказав, що на час розгляду справи, автомобіль не належить ні позивачу, ні ОСОБА_3 , згідно Витягу Головного сервісного центру МВС. Також ОСОБА_2 додав, що позивачем не надано доказів на підтвердження понесення втрат немайнового характеру, розмір моральної шкоди є необґрунтованим та недоведеним. Зважаючи на вище вказане, відповідач просив відмовити у задоволенні вказаного позову.
Відповідачем було подано до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому ОСОБА_2 вказав, що ОСОБА_1 не є власником майна, довіреністю передбачено лише право розпорядження, інших довіреностей, виданих Середою О.С. на ім"я позивача, до суду не надано. Також повторно зазначив про те, що належним відповідачем є страхова компанія, а не він. Додав, що вирішення позивачем самостійно ремонтувати чи ні автомобіль не ґрунтується на вимогах законодавства та є неприйнятним, наполягав на тому, що ремонт є економічно необґрунтованим. Відповідач зазначив, що самі посилання позивача на завдані страждання без доказового обгрунтування свідчать про їх недоведеність. Беручи до уваги вище вказане, ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
У судове засідання позивач та його представник не з"явилися, адвокат надала заяву про розгляд справи за відсутності її та довірителя, на задоволенні позову наполягала.
У судове засідання відповідач та його представник не з"явилися, адвокат надала заяву про розгляд справи за відсутності її та довірителя, проти задоволення позову заперечувала.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Судом встановлені такі факти та відповідні правовідносини.
Так, причиною завдання позивачу матеріальної шкоди, стало порушення відповідачем правил дорожнього руху, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди, в якій автомобіль позивача отримав пошкодження, в зв`язку з чим саме на відповідача покладається обов`язок спростувати свою вину у вказаному цивільно-правовому делікті.
Судом встановлено, що при вище вказаній ДТП було пошкоджено автомобіль BMW 524, державний номерний знак НОМЕР_7 , 1989 року випуску, про що свідчить звіт з фототаблицями, протоколом огляду транспортного засобу та іншими документами(а.с. 15-36).
Даний автомобіль на праві власності належить ОСОБА_3 згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_10 (а.с.28).
Згідно зі звітом №8/2022 про оцінку вище вказаного автомобіля, матеріальний збиток, завданий автомобілю в результаті його пошкодження при ДТП станом на 08.08.2021 року, складає 71 138, 77 грн.
Відповідно до вказаного у ремонтній калькуляції звіту(а.с.29-31), вартість ремонту становить 207 255, 47 грн.
Як вбачається з бюлетені автотоварознавця, друкована версія №120, станом на 28.07.2021 року, долученої до звіту(а.с.35), вартість пропозиції автомобіля BMW 524, 1989 року випуску, становить на ринку 74 890, 00 грн, а вартість продажу 71 930,00 грн.
Посилання відповідача щодо відсутності підпису оцінювача у звіті не знайшло свого підтвердження в матеріалах справи.
Щодо твердження ОСОБА_2 про те, що боржником у деліктному зобов"язанні повинен виступати в межах суми страхового відшкодування страховик завдавача шкоди, а саме в даному страхова компанія ПАТ "НАСК "ОРАНТА", в якій на момент ДТП була застрахована його цивільно-правова відповідальність, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
В позовній заяві саме позивач визначає коло відповідачів, що вбачається з положень ст.ст.51, 175 ЦПК України.
Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відшкодування шкоди є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника.
За загальним правилом, відповідальність несе особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем
джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч.2 ст.1187 ЦК України).
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи відшкодовується винною особою.
Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Так, відповідно до ст.999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що
не суперечать законодавству, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Згідно зі ст.6 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом стст.9, 22-31, 35, 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, у тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але, якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Як передбачено ст.1194 ЦК України, у разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
З огляду на вищенаведене сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком боржника - відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.
Зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок щодо страхового відшкодування.
Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч.1 ст.12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч.2 ст.14 ЦК України).
Відповідно до ст.511 ЦК зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, установлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.
Згідно із чч.1 та 4 ст.636 ЦК договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.
З огляду на вищенаведене право потерпілого на відшкодування за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування в деліктному зобов`язанні.
Так, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування, або шляхом звернення до страховика, в якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст.1194 ЦК підстав.
Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди й цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, у розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
До вище вказаного висновку дійшов Верховний суд в постанові від 14.02.2018 року у справі №754/1114/15-ц.
Відповідачем було долучено витяг щодо Полісу відповідача №АР8752422, відповідно до якого поліс є діючим на момент вчинення ДТП, тобто станом на 08.08.2021 року.
Згідно зі ст.25 ЗУ «Про страхування», здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводяться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, що складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, визначеній страховиком.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.28 ЗУ «Про страхування», дія договору страхування припиняється та втрачає чинність за згодою сторін, а також у разі закінчення строку дії.
З урахуванням викладеного, суд вважає вимогу позивача до ОСОБА_2 законною, оскільки доказів того, що на момент надходження справи до суду договір обов`язкового страхування ним був укладений суду не надані, а на момент розгляду справи у суді поліс укладений, але не діє. Також жодних доказів повідомлення страхової на момент скоєння ДТП про страховий випадок, огляд страховиком пошкодженого транспорту та встановлення, фіксування працівниками відповідних підрозділів Національної поліції відповідних документів про дорожньо-транспортну пригоду необхідних відомостей щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності учасників цієї пригоди і сприяння представникам страховиків (МТСБУ) у проведенні огляду місця дорожньо-транспортної пригоди і транспортних засобів, причетних до неї, суду не надано.
Посилання відповідача на те, що винуватець відповідає за завдану шкоду тільки у разі,
якщо вона перевищує міру відповідальності страховика або відноситься до сум, які страховик не повинен відшкодовувати, оскільки інше суперечить інституту страхування цивільно-правової відповідальності, суд не бере до уваги зважаючи на наступне.
Страхування цивільної відповідальності як правовий інститут - це сукупність правових норм, що забезпечують правові, економічні та організаційні основи добровільного та обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів з метою ефективного захисту прав потерпілих на відшкодування шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров`ю або майну під час використання транспортних засобів іншими особами.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально- правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі No 925/1265/16).
При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.
У справі №927/849/17 в п.15 постанові Верховного Суду від 10.04.2018 «суд відхилив посилання Скаржника не те, що Позивачем не обґрунтовано, яким чином обраний ним спосіб захисту, який не відповідає статті 16 ЦК України, відновить право останнього…. суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Водночас законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого кожна особа має право на ефективний спосіб правового захисту, не заборонений законом».
Так, спосіб захисту позивача не суперечить ст.1166 ЦК України, тобто не заборонений законом, а зважаючи на те, що поліс відповідача на даний час не діє, суд вважає зазначений ОСОБА_1 в позові спосіб захисту допустимим, ефективним та таким, що матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів позивача на стільки, на скільки це можливо.
З урахуванням всіх обставин справи, даний спосіб захисту прав позивача не нівелює інститут страхування цивільно-правової відповідальності та не суперечить йому.
Посилання відповідача про економічну необґрунтованість ремонту автмомобіля ОСОБА_1 , суд оцінює критично, зважаючи на наступне.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ст.29 ЗУ "Про загальнообов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
З положень ст.30 вище вказаного Закону вбачається, що транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим.
Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.
Однак, в ст.41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
З урахуванням вказаного, суд вважає, що ОСОБА_1 має право самостійно вирішити, чи бажає він відремонтувати автомобіль.
Відповідач наполягав на тому, що ОСОБА_1 не є власником майна чи особою, яка на законних підставах користується автомобілем.
Щодо вказаного суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Стаття 317 Цивільного кодексу України, встановлює, що власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_10 , пошкоджений автомобіль на праві власності належить ОСОБА_3 .
Витяг з Головного сервісного центру МВС(а.с.71-72), долучений відповідачем, взагалі не зрозуміло яким чином стосується справи, оскільки в параметрах пошуку вказано автомобіль, який взагалі не має відношення до справи.
Як вбачається з копії довіреності, наданої позивачем(а.с.89), ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_1 розпоряджатися автомобілем, відповідно до якої він також набув право на одержання належного власнику відшкодування за заподіяну шкоду, отримувати страхове відшкодування за фактами ДТП.
Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Нотаріуси посвідчують довіреності, складені від імені однієї або кількох осіб, на ім`я однієї особи або кількох осіб за усним зверненням довірителя ( глава 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстрованого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 ).
Позивач вказав, що у нього перебуває оригінал свідоцтва про реєстрацію пошкодженого транспортного засобу, даний факт не оспорюється відповідачем.
Відповідно до п.2.2 ПДР України, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
З урахуванням вище викладеного, суд приходить до висновку про наявність права розпорядження та користування автомобілем у ОСОБА_1 .
Так, раніше такий висновок зустрічався в питаннях отримання страхового відшкодування, тепер же він актуальний і для спорів між потерпілими та винуватцями. Суть його зводиться до того що просити відшкодувати завдані автомобілю збитки може і третя особа, яка керувала автомобілем на момент ДТП на відповідній правовій підставі. Зараз це особа, яка має посвідчення водія та технічний паспорт на автомобіль.
До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 16.11.2022 року у справі № 335/2566/18 та у постанові від 12.05.2022 у справі №623/290/21.
Твердження ОСОБА_2 про те, що ремонт автомобіля, який перевищує вартість транспортного засобу є економічно необґрунтованим, та відшкодування підлягає.
Що стосується заявленої позивачем вимоги про стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн, судом встановлено наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини.
За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. А згідно з ч. 3 цієї статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
У відповідності до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як передбачено ч. ч. 1-3 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне- за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має
виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Таким чином, норми права дають підстави вважати, що під моральною шкодою фізичної особи слід розуміти наявність такого негативного емоційного сприйняття особою вчинених стосовно неї протиправних дій, що досягло певного психологічного стану фізичних чи душевних страждань (відчуття неспокою, хвилювання, образи, дискомфорту тощо).
При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається, зокрема в рішеннях ЄСПЛ, який виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Так, у рішеннях «THOMA v. LUXEMBOURG», «CALOCv. FRANCE» та «NIEDBALAv. POLAND» ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.
Враховуючи вище вказане, беручи до уваги посилання позивача на те, що йому було завдано моральну шкоду, а саме переживання, хвилювання, яких він та його родина зазнали у зв?язку з протиправною поведінкою відповідача, а також фізичний біль та страждання, яких вони зазнали у зв`язку з ушкодженням здоров"я, порушення нормальних життєвих зв?язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, судом встановлено причино-наслідковий зв`язок між шкодою і протиправними діяннями відповідача, тому вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 5 000,00 грн.
Щодо позовної вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного.
Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу, 2) пов?язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов?язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов?язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно ст. 137 ЦПК України, витрати, пов?язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов?язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послут); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в
тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Перевіривши матеріали справи, беручи до уваги квитанції, додані до позову, суд вважає вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу та на оплату послуги спеціаліста такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Беручи до уваги вище викладене, зважаючи на те, що підлягає частковому задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2248,05 грн, виходячи з наступного розрахунку: 224 805, 47 грн (розмір задоволених позовних вимог) х 2698, 05 грн (сума сплаченого судового збору) / 269 805, 47 грн (розмір заявлених позовних вимог) = 2248, 05 грн.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 76 81, 139, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 280-284, 354, 355 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків, заподіяних в результаті неправомірних дій, та моральної шкоди - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матеріальну шкоду у розмірі 207255,47 грн (двісті сім тисяч двісті п?ятдесят п?ять грн. 47 коп.) відшкодування матеріальної шкоди для відновлення автомобіля.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , моральну шкоду у розмірі 5000 грн (п?ять тисяч гривень).
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 31.07.2023 року.

Інформація про сторони:

Позивач- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_11 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_3 .

Суддя Т.О.Каращук