ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Максюти Ж.І.

суддів Зайцевої С.А., Пищиди М.М.

за участю секретаря Драгомерецька А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Погорілого Антона Михайловича на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору державний нотаріус Першої Дніпровської державної нотаріальної контори Кравцова Анастасія Ігорівна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , третя особа державний нотаріус Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кравцова Анастасія Ігорівна, про визнання договору дарування 1/2 частини будівлі магазину недійсним.

У своєму позові позивач просив визнати недійсним договір дарування 1/2 частини будівлі магазину літ. А-2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 09 грудня 2008 року між ним, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , який посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кравцовою А.І. та зареєстрований в реєстрі за №10-4153, а також визнати за ним право власності на 1/2 частину будівлі магазину літ. А-2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що у 2008 році він домовився з відповідачем ОСОБА_2 , який є його рідним братом, на майбутнє про те, що він подарує братові 1/2 частину будівлі магазину по АДРЕСА_1 . В свою чергу, брат подарує йому 1/2 частину будівлі магазину по АДРЕСА_2 . Укладення угоди викликане гарними стосунками між ними та веденням спільної господарської діяльності.

24 жовтня 2008 року на виконання домовленостей ОСОБА_2 видав на ім`я його дочки ОСОБА_5 нотаріально посвідчену довіреність з правом бути його повноправним представником в усіх державних та недержавних органах та установах стосовно належного йому нерухомого майна. 29 жовтня 2008 року ОСОБА_5 звернулася від імені його брата до КП «Дніпропетровське ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради з метою отримання витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно для дарування 1/2 частини будівлі магазину по АДРЕСА_2 .

29 жовтня 2008 року його дочка на підставі довіреності від імені ОСОБА_2 звернулася до КП Дніпропетровське МБТІ з метою отримання витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно для дарування 1/2 частини будівлі магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією пам`ятки КП ДМБТІ від 29.10.2008 року та копіями повідомлень про сплату за замовлення.

Зважаючи на те, що його рідний брат почав таким чином виконувати їхні попередні домовленості, він зі своєї сторони розпочав готувати документи для вчинення договору дарування 1/2 частини належної йому на праві приватної власності будівлі магазину по АДРЕСА_1 .

09 грудня 2008 року на виконання домовленостей між ним і ОСОБА_2 був укладений договір дарування 1/2 частини будівлі магазину по АДРЕСА_1 , який нотаріально посвідчений та зареєстрований у КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради.

Згідно з договором дарування дарувальник передає у власність, а обдаровуваний приймає у власність належну дарувальнику на праві приватної власності 1/2 частину будівлі магазину літ. А-2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , безоплатно.

26 грудня 2008 року його дочка отримала у КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно за № 21425139 для дарування йому 1/2 частини будівлі магазину по АДРЕСА_2 .

Зважаючи на те, що отримання витягу відбулося вже перед новорічними святами, відповідач вмовив його, що після закінчення свята вони разом поїдуть до нотаріуса з метою укладення відповідного договору дарування.

В подальшому відповідач постійно відкладав укладення договору дарування належної йому частини будівлі магазину. Але, враховуючи той факт, що відповідач не скасував довіреність, видану його дочці, та є його рідним братом, він був впевнений, що відповідач укладе договір дарування та виконає домовленості.

Підтвердженням їхніх із братом домовленостей є угода, яку ОСОБА_2 склав від свого імені та надіслав на його адресу, в якій він підтверджує свою обіцянку щодо дарування 1/2 частини належної йому будівлі магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Всупереч його сподіванням до березня 2011 року відповідач так і не здійснив дарування 1/2 частини належної йому будівлі магазину по АДРЕСА_2 .

Позивач вважає, що відповідач ввів його в оману щодо дійсності своїх намірів, адже якщо б він заздалегідь знав про те, що відповідач не збирається укладати на його користь договір дарування частини іншого магазину, розташованого по АДРЕСА_2 , то він би не укладав договору дарування відповідачу частини магазину по АДРЕСА_1 , так як не мав наміру вчиняти безоплатне дарування належної йому на праві власності частини будівлі магазину відповідачу.

За цих підстав позивач просив визнати договір дарування 1/2 частини будівлі магазину недійсним та визнати за ним право власності на зазначену частину магазину.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.05.2016 року, позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені, а саме визнано недійсним договір дарування 1/2 частини будівлі магазину літ. А-2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який був укладений 09 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Кравцовою Анастасією Ігорівною і зареєстрований в реєстрі за № 10-4153, а також визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будівлі магазину літ. А-2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення судів нижчих інстанцій та передаючи справу до суду першої інстанції на новий розгляд, суд касаційної інстанції виходив з того, що на порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи) суд не перевірив у достатньому обсязі доводів сторін, не визначився із характером спірних правовідносин, не дав їм оцінки та не вирішив, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Крім того, суди не визначили підстави наявності чи відсутності помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.05.2019 року провадження у справі було закрито з підстав наявності такого, що набрало законної сили рішення суду, ухваленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 липня 2019 року ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2019 року про закриття провадження у справі було скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи під час підготовчого засідання відповідачем ОСОБА_2 був поданий відзив на позов, в якому він вважає позовні вимоги необґрунтованими, посилаючись на те, що позивач не надав належних та допустимих доказів укладення договору дарування під впливом обману.

Відповідач у своєму відзиві стверджує, що ніяких повноважень на оформлення документів для дарування 1/2 частини будівлі магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_5 не надавав. Проект письмової угоди, направленої ним 23.02.2011 року на адресу ОСОБА_1 , стосується домовленостей між ним і ОСОБА_1 щодо спадкового майна і не має ніякого відношення до договору дарування від 09.12.2008 року.

Звертає увагу, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.08.2012 року, яке набрало законної сили, було скасовано рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.03.2011 року та відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування від 09.12.2008 року - 1/2 частини будівлі магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Незважаючи на це, в 2016 році ОСОБА_1 незаконно розпорядився зазначеним магазином, подарувавши його ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , яка в 2017 році 1/2 частину магазину продала ОСОБА_4 .

Отже, з 2016 року ОСОБА_1 взагалі не є власником магазину по АДРЕСА_1 .

Крім того, вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності.

Тому відповідач просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22 жовтня 2019 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року та постановою Верховного Суду від 9 вересня 2020 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа державний нотаріусом Першої дніпровської державної нотаріальної контори Кравцова Анастасія Ігорівна, в частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину будівлі магазину за адресою: АДРЕСА_1 за заявою позивача було залишено без розгляду.

При цьому в 2020 році у зв`язку з касаційним оскарженням ухвали Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22 жовтня 2019 року провадження у справі було зупинено.

Після поновлення провадження у справі ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 травня 2021 року було залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є співвласниками спірної будівлі магазину за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: державний нотаріус Першої дніпровської державної нотаріальної контори Кравцова Анастасія Ігорівна (м. Дніпро, вул. В. Вернадського, буд. 19/21), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_5 ), про визнання договору дарування недійсним - відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними, законних підстав для визнання договору дарування недійсним не встановлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, тому просив рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було задоволено клопотання представника позивача про виклик та допит свідків, однак до закінчення розгляду справи не було допитано свідка ОСОБА_5 .

В порядку ст. 360 ЦПК України від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, безпідставність доводів апеляційної скарги, просив, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вказаним вимогам закону судове рішення відповідає в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що що сторони по справі є рідними братами, вели спільну комерційну діяльність, пов`язану з торгівлею запасними частинами для автотранспортних засобів.

09 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кравцовою А.І. та зареєстрований в реєстрі № 10-4153, за умовами якого позивач безоплатно передав, а відповідач прийняв у власність належну дарувальникові на праві приватної власності 1/2 частину будівлі магазину літ. А-2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

16 вересня 2009 року на підставі вказаного договору дарування право власності на частину будівлі магазину літ. А-2 по АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, позивач посилається на відсутність у нього під час укладання вказаного договору волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного ОСОБА_2 та передачу майна за умови вчинення останнім на його користь іншого правочину договору дарування частини магазину, розташованого по АДРЕСА_2 , а також здійснення цього правочину під впливом обману з боку відповідача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину).

Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому (стаття 718 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року в справі № 6-93цс16 зазначено, що: «якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла, як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20) вказано, що: «наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Проте, у постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 суд наголосив, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла, як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилки, під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Верховний Суд у цивільній справі № 947/32485/20 погодивсяся з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачка не довела, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилялася стосовно правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, вона усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 не довів, що на момент укладення оспорюваного договору дарування він помилився стосовно правової природи укладеного ним правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, він усвідомлював його істотні умови і правові наслідки його укладення.

До укладення договору нотаріусом позивача було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений сторонами правочин, що підтверджується змістом оспорюваного договору, підписаного позивачем.

Сторони укладеного договору дарування ствердили, що цей договір не має характеру фіктивної та удаваної угоди. Дарувальник ствердив, що дарування здійснено не під впливом помилки, обману, насильства або тяжких обставин.

Установивши, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваних договорів дарування він мав намір укласти інший договір, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним, що також узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, де Верховний Суд зазначив, що правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність у справі належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності волі у позивача під час укладення оспорюваного договору дарування, зокрема неправильного сприйняття Особа 1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення. Наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину.

Суд вірно виходив з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

З огляду на встановлені обставини суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що позивач вважаючи, що після укладення ним договору дарування відповідачу частини магазину відповідач мав би подарувати йому частину іншого магазину, в яких вони як брати тривалий час здійснювали свою спільну комерційну діяльність, не може вважатися помилкою чи обманом у розумінні статей 229, 230 ЦК України.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: С.А.Зайцева

М.М. Пищида