Справа № 509/5137/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, -

ВСТАНОВИВ :

6 грудня 2022 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд, зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього за рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 28.05.2019 р. на користь стягувача ОСОБА_2 на утримання їхньої малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини на 1/6 частину з усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 23.11.2018 р. і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , мотивуючи це тим, що у зв?язку з повномасштабним вторгненням росії на територію України та оголошення війни нашій державі, його фінансове становище значно погіршилося, на сьогодні він офіційно не працює, на його утриманні перебуває матір ОСОБА_4 , 1962 р.н., яка є інвалідом ІІ-ої групи загального захворювання, яка постійно потребує коштовних медичних препаратів для лікування, які він вимушений придбавати за свій рахунок, а також сплачувати комунальні платежі, зважаючи на мізерний розмір її пенсії. Крім цього, заявник стверджує, що приймає участь у виховані своєї малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надаючи їй матеріальну допомогу у виді придбання одягу, іграшок, періодично забираючи дитину до себе.

В судовому в засіданні позивач повністю підтримав свій позов та просив його задовольнити.

Відповідачка в судовому засіданні категорично заперечувала проти безпідставного і необґрунтованого позову з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов, вказуючи про голослівні посилання позивача на війну в Україні, внаслідок чого похитнувся матеріальний стан позивача, який офіційно не працює, беручи до уваги той факт, що він не був офіційно працевлаштований і до війни. Також, зазначає, що матері позивача, окрім нього є ще його батько, два брати та сестра, які є дієздатними та в змозі утримувати його матір та покривати витрати на лікування та комунальні послуги, а придбання позивачем одягу та іграшок для їхньої дитини носять нерегулярний характер. Крім цього, відповідачка вказує на те, що позивач має заборгованість по сплаті аліментів за рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 28.05.2019 р., що підтверджується розрахунком заборгованості від 25.10.2022 р., складеної старшим державним виконавцем Другого Малиновського ВДВС у м. Одесі ПМУ Міністерства юстиції (м. Одеса), яка станом на 01.10.2022 р. становить 37495,90 грн., а також з посиланням на рішенням Малиновського райсуду м. Одеси від 26.10.2022 р., яке набрало законної сили 29.11.2022 р. про стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання їхньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 НОМЕР_1 грн. Відповідачка вказує на те, що аліментів, які нерегулярно сплачує позивач на її користь на утримання малолітньої доньки вкрай не вистачає на утримання дитини, якій для забезпечення належного рівня життя, фізичного, духовного, розумового, морального і соціального розвитку потрібне нормальне повноцінне харчування, одяг, іграшки, приладдя для навчання, а також гроші на придбання ліків та періодичне обстеження і лікування дитини, а також, недоведеності зміни матеріального становища позивача, як платника аліментів, стверджуючи при цьому, що підставами зміни розміру аліментів, є як зміна матеріального становища платника аліментів, так і зміна сімейного стану, як самостійна підстава для зменшення розміру аліментів, враховуючи безумовне право на утримання аліментів від батька дитини, яке передбачене чинним законодавством України, і аліменти належать саме дитині, а вона, як матір не може діяти всупереч інтересам малолітньої доньки, а тому просила суд, відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши думку та пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та додатково надані письмові докази, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до ст.ст. 8,12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Практику ЄСПЛ у сфері захисту прав дитини слід розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини. Виділяють принципи правового статусу дитини, які випливають з міжнародно-правових документів, перш за все, з Конвенції про права дитини 1989 р., та якими є: рівноправність дітей (ст. 2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст. 2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст. 3); принцип забезпечення захисту і турботи про благополуччя дитини (ст. 5); невід`ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов`язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст. 37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18).

ЄКПЛ проголосила принцип верховенства права і зобов`язання договірних сторін дотримуватися прав людини. Комплекс прав, закріплених ЄКПЛ, можна розділити на дві підсистеми: 1) права, що належать кожній людині від народження (життя, свобода, особиста недоторканність); 2) права, набуті з настанням певного віку (справедливий судовий розгляд у кримінальній справі, вступ до шлюбу). Окремою підсистемою можна розглянути перелік заборон, виконання яких гарантує реалізацію прав, закріплених в ЄКПЛ (заборона дискримінації, катувань, жорстокого поводження, рабської праці).

У тексті ЄКПЛ практично відсутні норми, присвячені захисту прав дітей (за винятком, наприклад, положень про особливий статус неповнолітніх у статтях 5-6), однак обсяг більшості наданих нею прав такий, що ними може користуватися будь-яка людина, незалежно від вікових або інших характеристик. У зв`язку з цим ЄСПЛ, розглядаючи справи, де мало місце порушення прав дітей, посилається на норми ЄКПЛ як базовий документ.

На сьогодні наявні численні рішення ЄСПЛ щодо питань, які пов`язані із захистом прав дитини, ґрунтуються як на положеннях Європейської конвенції про захист прав людини, Загальної декларації прав людини, так і на положеннях Конвенції про права дитини.

В ході огляду практики ЄСПЛ виявлено кілька типових ситуацій, де заявники не отримали адекватного правового захисту дитини всередині своєї держави.

Згідно п. 17 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК (2947-14).

При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину - не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV (606-14) «Про виконавче провадження» - він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.

Відповідно до ст. 121 СК України - права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України - особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Стаття 180 СК України передбачає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України - батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частинами першою, другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року в усіх діях, щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 СК України - мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до приписів ст.ст. 150, 180 СК України - батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Одночасно, стаття 183 СК України зазначає частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Стаття 184 СК України передбачає суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Таким чином, суд вважає, що аліменти повинні використовуватись виключно для задоволення потреб дитини, її гармонійного фізичного та духовного розгляду.

Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Згідно зі ст. 192 СК України - розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави суду для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

При цьому такі положення Закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану.

Однак, зміна сімейного стану є самостійної, не залежної від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів, про що було вказано у Постанові ВС у справі № 565/2071/19 від 16.09.2020 р. (провадження № 61-9460 св 20).

Суд встановив, що у шлюбі сторін, розірваного рішенням Малиновського райсуду м. Одеси від 24.01.2019 р. народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтвердили сторони в судовому засіданні.

Так, суд, з`ясував, що рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 28.05.2019 р., яке набрало законної сили і ніким не було оскаржено, з позивача на користь відповідачки були стягнуті аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти у в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 23.11.2018 р. і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що також було визнано сторонами провадження.

У Постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143 цс 13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Як у позові, так і в судовому засіданні, позивач, на підтвердження мотивів та підстав свого позову пояснив, що у зв?язку з повномасштабним вторгненням росії на територію України та оголошення війни нашій державі, його фінансове становище значно погіршилося, на сьогодні він офіційно не працює, на його утриманні перебуває матір ОСОБА_4 , 1962 р.н., яка є інвалідом ІІ-ої групи загального захворювання, яка постійно потребує коштовних медичних препаратів для лікування, які він вимушений придбавати за свій рахунок, а також сплачувати комунальні платежі, зважаючи на мізерний розмір її пенсії. Крім цього, заявник стверджує, що приймає участь у виховані своєї малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надаючи їй матеріальну допомогу у виді придбання одягу, іграшок, періодично забираючи дитину до себе.

З пояснень сторін вбачається, що сума аліментів на сьогоднішній день, які стягуються з позивача на користь відповідачки на утримання двох дітей, становить від 1500 грн. до 6000 грн., в яку входить стягнення заборгованості по сплаті аліментів та заборгованість по пені за прострочення сплати аліментів, яка носить нерегулярний характер.

Так, в судовому засіданні відповідачка заперечуючи проти задоволення позову вказувала, що на сьогодні вона самостійно утримує їхню з позивачем малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка не повинні страждати від недоотримання суми аліментів від позивача (батька дитини) з підстав його нерегулярних та неофіційних доходів та заробітків, з огляду на те, що дитина дорослішає та їй для забезпечення належного і повноцінного рівня життя, фізичного, духовного, розумового, морального і соціального розвитку потрібне нормальне повноцінне харчування, одяг, іграшки, приладдя для навчання, а також гроші на придбання ліків та періодичне обстеження і лікування під час хвороби, беручи до уваги, що дитина навчається в першому класі ЗОШ та відвідує танці, що також є значними витратами, беручи до уваги частково підтверджені витрати на дитину позивача у виді одноразового придбання куртки та кросівок для дитини, підтверджених документально (а.с. 54).

Суд з`ясував, що позивачем не було доведено суду зміну свого матеріального становища в порівнянні з тим, що існувало до початку активних бойових дій в Україні з 24.02.2022 р. в порівняні з тим, що у нього не було офіційної роботи і до війни і до ухвалення Овідіопольським райсудом Одеської області від 28.05.2019 р. рішення про стягнення з нього аліментів.

Таким чином, суд вважає, що непідтверджена документально зміна матеріального стану позивача - не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів на його малолітню дитину, народжену у колишньому шлюбі з відповідачкою, а також, належними та допустимими доказами не підтверджено суду погіршення його майнового стану.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 28.05.2019 р. - розмір аліментів, стягнутий за вказаним рішенням у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітків (доходів) відповідача є мінімальним розміром аліментів та повністю відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення не буде спрямовано на належне забезпечення його малолітньої дитини, яка виховуються без батька та буде суперечитиме інтересам дитини.

Згідно з статтями 18,27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини - є предметом їх основного піклування.

Приймаючи до уваги, що позивачем недоведено підстави зміни матеріального становища та позову про зменшення розміру аліментів, визначених рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 28.05.2019 р., враховуючи, що підставами зміни розміру аліментів, є як зміна матеріального становища платника аліментів, так і зміна сімейного стану, як самостійна підстава для зменшення розміру аліментів, враховуючи безумовне право відповідачки на утримання аліментів від батька дитини, яке передбачене чинним законодавством України, і аліменти належать саме дитині, а позивачка, як матір не може діяти всупереч інтересам двох малолітніх дітей.

Крім того, суд звертає увагу на те, що будь-яких належних та допустимих доказів передбачених ст.ст. 76-83 ЦПК України хворобливого стану здоров`я матері позивача та доказів того, що його мати знаходиться на його утриманні позивач суду не надав, а тому вказані твердження до уваги судом не приймаються, як і не приймаються судом твердження позивача про те, що він постійно і стабільно придбає одяг та іграшки своїй доньці та регулярно утримує доньку, що спростовується розрахунком державного виконавця про розмір заборгованості позивача по сплаті аліментів від 25.10.2022 р., який станом на 01.10.2022 р. становив 37495,90 грн. і документальних доказів зменшення вказаної заборгованості на сьогодні, відповідачем суду не надано (а.с. 30).

Судом також до уваги береться рішенням Малиновського райсуду м. Одеси від 26.10.2022 р., яке набрало законної сили 29.11.2022 р. про стягнення з позивача на користь відповідачки пені за прострочення сплати аліментів на утримання їхньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 15578 грн., Яке до цього часу не виконане позивачем (а.с. 32-40).

Таким чином, беручи до уваги практику ЄСПЛ та ЄКПЛ, вимоги Законів, зокрема ст. 182 СК України щодо обставин, які обов`язково враховуються судом при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів (матеріальне становище платника аліментів, знаходження на його утримання інших дітей) і вимоги Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», яким встановлений прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років, який з 1 січня 2023 р. становить 2833 грн., суд, оцінивши та проаналізувавши вищевказані обставини в їх сукупності, дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, так як визначений за рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 28.05.2019 року розмір аліментів на дитину - повністю відповідає вимогам СК України, є мінімальним розміром аліментів на дитини у розмірі 1/4 частин з усіх видів заробітку платника аліментів (позивача), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини, та його зменшення без підтвердження погіршення матеріального стану позивача не сприятиме належному забезпеченню його малолітньої доньки від шлюбу з відповідачкою суперечитиме інтересам дитини, чиї права будуть суттєво порушені у випадку зменшення мінімального розміру аліментів, які нерегулярно сплачуються позивачем, який має суттєву заборгованість по сплаті аліментів на дитину з підстав і доказів, вказаних вище, що не звільняє позивача від обов`язку щодо утримання своєї малолітньої доньки, а викладені позивачем необґрунтовані доводи не можуть слугувати обставинами і підставами для зміни розміру аліментів в бік зменшення на підставі ст. 192 СК України, беручи до уваги, в першу чергу інтереси малолітньої дитини.

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,95,133,141,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ст.ст. 121,150,166,180-184,191,192 СК України, Постановою Пленуму ВСУ № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікованої Україною 27.02.1991 р., дата набуття чинності для України 27.09.1991 р.), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 51,52 Конституції України, Законом України «Про охорону дитинства», суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 09.02.2023 р.

Суддя Гандзій Д.М.