Номер провадження: 22-ц/813/696/23
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в режимі відеокнференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_4 , Служби у справах дітей Одеської міської ради про визнання протиправними та скасування пунктів розпорядження

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_4 , Служби у справах дітей Одеської міської ради, у якому змінивши в січні 2020 року підставу позову, просила суд визнати протиправним та скасувати положення пунктів 1, 2 Розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради за №66 від 21.01.2000 року «Про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченного будівництва житлового будинку «И» та «И1», загальною площею 112,2 кв.м. та жилою 67,2 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. Том І: а.с. 2-10, Том ІІ: а.с. 1-5).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_4 , Служби у справах дітей Одеської міської ради про визнання протиправними та скасування пунктів розпорядження залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 26.03.2007 року Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області) на користь ОСОБА_3 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на правову допомогу у розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) грн. 00 коп.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

У відзивах на апеляційну скаргу, посилаючись на її необгрнутованість,

-представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2020 року без змін; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн. (Том ІІІ: а.с. 71-99);

-Київська районна адміністрація Одеської міської ради просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2020 року залишити без змін (Том ІІІ: а.с. 105-109).

Також на адресу апеляційного суду надійшли:

- письмові пояснення від Служби у справах дітей Одеської міської ради, у яких начальник Служби Нікандрова Ю.Ю. просить в питанні задоволенні позовних вимог врахувати найвищі інтереси дитини та розгляд справи з назначенного питання проводити без участі представника Служби у справах дітей ОМР (Том ІІІ: а.с. 110-113);

- заява ОСОБА_2 , у якій останній зазначив, що з апеляційною скаргою ОСОБА_1 він не згоден, а викладена в ній інформація не відповідає дійсності, оскільки права та інтереси ОСОБА_1 не порушені, а тому в задоволенні її апеляційної скарги просить відмовити (Том ІІІ: а.с. 144-144 зворот).

В ході апеляційного розгляду справи від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив ОСОБА_3 наданий на апеляційну скаргу ОСОБА_1 (Том ІІІ: а.с. 132-138).

В судове засідання, призначене на 02.02.2023 року та проведене в режимі відеоконференції з`явився представник ОСОБА_3 адвокат Лукинюк В.В.

Інші учасники справи про розгляд справи були повідомлені належним чином, заяв або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не направили.

Від ОСОБА_2 надійшла заява до суду, у якій останній просив розглянути дану справу без його участі (Том ІІІ: а.с. 146).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення, зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованої шлюбі.

Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих від 05 червня 1954 року за № 473 «Про відвід вільних земельних ділянок громадянам м. Одеси під індивідуальне житлове будівництво» було відведено ОСОБА_6 земельну ділянку під індивідуальне житлове будівництво площею 600 кв.м., за адресою: АДРЕСА_4 , заплан. масив (т. 1 а.с. 73-74).

24 липня 1954 року між Житловим управлінням виконавчого комітету Одеської міської Ради депутатів трудящих та ОСОБА_6 було укладено договір на право забудови будинку та безстрокове користування земельною ділянкою, відповідно до умов якого, житлове управління відводить забудовнику ділянку комунальної землі площею 600 кв.м. під індивідуальне будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 , заплан. масив (т. 1 а.с. 75-76).

У подальшому, на вказаній земельній ділянці ОСОБА_6 було здійснено будівництво житлового будинку, і рішенням виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів від 20 липня 1979 року за №788 було прийнято в експлуатацію побудований ОСОБА_6 на земельній ділянці площею 597 кв.м. житловий будинок по АДРЕСА_1 , корисною площею 54,7 кв.м., житловою 35,7 кв.м., та надвірних споруд: сарай літ. «Д», гараж літ. «Б», та сарай-майстерня літ «Г» (т. 2 а.с. 121).

Таким чином, судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_6 та його дружині ОСОБА_7 належав житловий будинок по АДРЕСА_1 , корисною площею 54,7 кв.м., житловою 35,7 кв.м., та надвірних споруд: сарай літ. «Д», гараж літ. «Б», та сарай-майстерня літ «Г», розташований на земельній ділянці площею 597 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер.

Після смерті ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 Третьою Одеською державною нотаріальною конторою його дружині - ОСОБА_7 , та його синам ОСОБА_8 та ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частину житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який складається в цілому з житлової кам`яної будівлі загальною площею 35,7 кв.м., та надвірних споруд; «Б» гараж, «Г» сарай-майстерня, «Д» - сарай, №1-3 огрожа, І мощення, розташованих на земельній ділянці площею 597 кв.м. (т. 1 а.с. 43).

Крім того, 04 березня 1987 року Третьою Одеською державною нотаріальною конторою Корнєвій Вірі Макарівні було видано свідоцтво про право власності на частину житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташованих на земельній ділянці площею 597 кв.м., на підставі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю, як на частку в спільному майні, набутому подружжям за час шлюбу (т. 1 а.с. 42).

Судовим розглядом також встановлено, що 26.08.1978 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який розірвано 06.05.1997 року (т. 1 а.с. 37).

Під час перебування у шлюбі, на земельній ділянці, за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було побудовано житловий будинок під літ. «И», «И1», загальною площею 112,2 кв.м., житловою 67,2 кв.м.

Розпорядженням Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради від 21.01.2000 року за №66 «Про прийняття в експлуатацію будівель по АДРЕСА_1 » було затверджено акт приймання в експлуатацію. Зведені будівлі: житловий будинок літ. «И», «И1», загальною площею 112,2 кв.м., житловою 67,2 кв.м., на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , яка знаходиться в користуванні для обслуговування частини житлового будинку, належного ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04.03.1987 року було вирішено узаконити та прийняти в експлуатацію. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 оформити документи на землекористування та право власності у встановленому порядку (т. 1 а.с. 22).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2005 року, яка набрала законної сили 11.07.2005 року, у справі №2-258/2005 було затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок літ. «И», «И-1», загальною площею 112,2 кв.м., житловою площею 67,2 кв.м., на земельній ділянці по АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 30 000 грн. (що еквівалентно 6 000 доларів США).

У подальшому, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.11.2008 року, яке набрало законної сили 08.12.2008 року, було виділено з домоволодіння по АДРЕСА_1 , в натурі частку у розмірі 71/100, яка складається з жилого будинку літ. «И,И1», загальною площею 112,2 кв.м., в тому числі житловою площею 67,2 кв.м., господарських споруд у вигляді гаражу літ. «К», мостіння, огорож, що розташована на земельній ділянці площею 237 кв.м. та належить на праві власності ОСОБА_3 у самостійний об`єкт нерухомості. Визнано за ОСОБА_3 право власності за на самостійний об`єкт нерухомості по АДРЕСА_5 , що складається з жилого будинку літ. «И,И1», загальною площею 112,2 кв.м., в тому числі житловою площею 67,2 кв.м., з господарськими спорудами у вигляді гаражу літ. «К», огорож, мостіння, розташований на земельній ділянці площею 237 кв.м. Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на житлові будинки з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 .

Судовим розглядом також встановлено, що 03 грудня 2004 року ОСОБА_8 уклав шлюб з ОСОБА_9 , що підтверджується копією свідоцтва про одруження (т. 1 а.с. 39).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_8 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т. 1 а.с. 41).

Спадкоємцями після його смерті, як зазначено у свідоцтві про право на спадщину за законом, є його мати - ОСОБА_7 , його син ОСОБА_4 та дружина ОСОБА_10 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т. 1 а.с. 40).

26 січня 2007 року ОСОБА_11 зареєструвала шлюб з ОСОБА_12 , після реєстрації шлюбу ОСОБА_11 змінила прізвище на « ОСОБА_13 » (т. 1 а.с. 38).

08 лютого 2010 року Третьою Одеською державною нотаріальною конторою ОСОБА_7 (померла ІНФОРМАЦІЯ_5 ), ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 , на 1/6 частину житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , який складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літерою «А», житловою площею 35,7 кв.м. та надвірних споруд під літерами «Б» - гараж, І мостіння, №1-4 огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 600 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні (т. 1 а.с. 47).

Тобто кожному було видано свідоцтво про право на спадщину на 1/18 частину вищезазначеного житлового будинку (т. 1 а.с. 47 на звороті).

Разом з тим, позивач - ОСОБА_1 вважає, що оскільки усі вищезазначені самочинні будівлі були збудовані родиною ОСОБА_14 , а саме: ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 участі у будівництві не приймала, отже родина ОСОБА_14 була протиправно позбавлена власності і, зокрема, вона - ОСОБА_1 як спадкоємець.

Між тим, позивач вважає, що до складу спадщини, яка була прийнята нею входять фактично житловий будинок, право власності на який було зареєстроване за спадкоємцем ОСОБА_8 , та інша будівля, яку спадкодавець зареєструвати не встиг з причин його смерті, тобто житловий будинок літера «И», «И1», і з приводу цієї будівлі і виник спір, проте, визнати право власності на будівельні матеріали не уявляється можливим оскільки існує протиправне розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради за №66 від 21.01.2000 року, згідно якого титульними власниками цього спадкового майна є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позивач стверджує, що оскільки будівництво будівлі було здійснено, зокрема, її чоловіком в межах відведеної для цієї мети земельної ділянки і відповідно до будівельних норм та правил забудови, останній за життя мав право звернутися з вимогою про введення до експлуатації зазначеного об`єкту незавершеного будівництва, таке право належить їй - ОСОБА_1 як спадкоємцю.

Таким чином, вважаючи, що після смерті ОСОБА_8 , вона як спадкоємець за законом першої черги прийняла спадщину в установленому порядку, в силу ст.ст. 1218, 1222, 1223, 1261 ЦК України набула у порядку спадкування за законом право власності на 1/18 частину нерухомого майна - об`єкт незавершеного будівництва, який у подальшому був введений до експлуатації як житловий будинок літера «И», «И1», який знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання протиправними та скасування пунктів розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради від 21.01.2000 року за №66 «Про прийняття в експлуатацію будівель по АДРЕСА_1 ».

Крім того, ОСОБА_1 вважає, що вказаним розпорядженням також порушені її права як землекористувача земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок під літерами «И», «И1».

Ухвалюючи оскаржуване рішення про залишення без задоволення позову ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що оскільки суд повинен досліджувати правомірність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень на момент прийняття, а на момент прийняття 21.01.2000 року спірного розпорядження Київською районною адміністрацією Виконавчого комітету Одеської міської ради за №66 «Про прийняття в експлуатацію будівель по АДРЕСА_1 » позивач - ОСОБА_1 ніякого відношення до житлового будинку по АДРЕСА_1 , не мала, оскільки не була членом сім`ї співвласника цього житлового будинку, тому суд дійшов до висновку, що при прийнятті спірного розпорядження її права ніяким чином порушені не були, у зв`язку з чим, у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування пунктів розпорядження слід відмовити. При цьому, суд також зазначив, що не надає правову оцінку клопотанню представника відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки судом у задоволенні позову відмовлено по суті з підстав недоведеності та безпідставності позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

У рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В свою чергу за положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, згідно до ст. 79 ЦПК України.

В свою чергу положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст.317 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідності до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Як зазначає Верховний Суд у постанові від 25 червня 2018 року у справі №208/1131/17, суд повинен досліджувати правомірність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень на момент прийняття (вчинення) та не може обґрунтовувати юридичну правильність (правомірність) таких актів із урахуванням подій, які сталися, або могли статися у майбутньому.

Судовим розглядом встановлено, що спірне розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради за №66 «Про прийняття в експлуатацію будівель по АДРЕСА_1 » було прийнято 21.01.2000 року, а шлюб між з ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , який на момент прийняття розпорядження був співвласником житлового будинку та землекористувачем земельної ділянки по АДРЕСА_1 , було укладено 03 грудня 2004 року.

Тобто, як вірно встановлено судом, на момент прийняття спірного розпорядження Київською районною адміністрацією Виконавчого комітету Одеської міської ради позивач - ОСОБА_1 ніякого відношення до житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , не мала.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Будь-яких належних обґрунтувань щодо підстав визнання протиправними та скасування пунктів розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради від 21.01.2000 року за №66 «Про прийняття в експлуатацію будівель по АДРЕСА_1 », позивачка суду не надав, а тому суд не вбачає підстав для їх задоволення.

Крім того, суд приймає до уваги і те, що її чоловік - ОСОБА_8 , який на момент прийняття розпорядження був співвласником житлового будинку та землекористувачем земельної ділянки по АДРЕСА_1 , з моменту прийняття спірного розпорядження - 21.01.2000 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 , вказане розпорядження не оскаржив, тобто протягом п`яти років ОСОБА_8 не вчинив жодних дій щодо оскарження зазначеного розпорядження.

Жодних доказів того, що спірний будинок будувався, в тому числі, і за кошти її покійного чоловіка - ОСОБА_8 , позивачем надано не було.

З урахуванням вишевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що оскільки суд повинен досліджувати правомірність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень на момент прийняття, а на момент прийняття 21.01.2000 року спірного розпорядження Київською районною адміністрацією Виконавчого комітету Одеської міської ради за №66 «Про прийняття в експлуатацію будівель по АДРЕСА_1 » позивач - ОСОБА_1 ніякого відношення до житлового будинку по АДРЕСА_1 , не мала, оскільки не була членом сім`ї співвласника цього житлового будинку, суд дійшов до правомірного висновку, що при прийнятті спірного розпорядження її права ніяким чином порушені не були, у зв`язку з чим, у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування пунктів розпорядження слід відмовити.

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що звертаючись до суду та обґрунтовуючи свої позовні вимоги, остання зазначала, що внаслідок спільної праці ОСОБА_8 (який був її чоловіком), ОСОБА_7 та ОСОБА_2 було перебудовано сарай під літерою «Д» у двоповерхову будівлю під літерою «И» та «И1». Зазначена самочинна будівля в експлуатацію ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не вводилася, земельна ділянка нікому не відчужувалася та земельна ділянка під збудованим будником ОСОБА_3 не відповідилася. Апелянт ОСОБА_1 зазначає, що після смерті спадкодавця ОСОБА_8 в неї на підставі відповідного свідоцтва про право на спадщину за законом виникло право на спадщину, зокрема виникло право власності на нарухоме майно, що входить до складу спадщини у вигляді 1/18 частини домоволодіння, який складається з одного кам`яного житлового будинку під літерою «А», житловою площею 35,7 кв.м. та надвірних споруд під літерами «Б» - гараж, «І» - мостіння, 1-4 огорожа, розташованих на земельній ділянці 600 кв.м. під номером АДРЕСА_1 , а також виникло право на спадщину на будівельний матеріал з якого за час життя були самочинно збудовані будівлі: гараж «К», сарай «В», сарай майстерня «Г», сарай «З», житловий будинок під літерою «Л» та житловий будинок під літерою «И», на які свідоцтво не видавалося, оскільки вони були зведені самочинно.

Апелянт ОСОБА_1 також зазначає, що як вже зясувалося після смерті ОСОБА_8 , будівля під літерою «И» та «И1», що розташована на земельній ділянці АДРЕСА_6 була протиправно привласнена ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , шляхом введення до експлуатації без наявності на то відповідних правових підстав (без наявності відведення земельної ділянки, заяв про ввід в експлуатацію усіх забудовників, без надання з боку забудовників передбаченої законом технічної документації тощо). Так, розпорядженням Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради за №66 від 21.01.2000р. було завтерджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченного будівництва житлового будинку «И» та «И1, загальною площею 112,2 кв.м. та житловою 67,2 кв.м., на земельній ділянці по АДРЕСА_1 . Згідно до п. 2 цього розпорядження зазначено про необхідність забудовників будівлв «И» та «И1» - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 оформити документи на землекористування та право власності у встановленому законом порядку. Отже, апелянт зазначає, що враховуючи те, що спадкування є формою правонаступництва, що реалізується спадкоємцем у межах обсягу спадкової маси, саме тому що позивачка є правонаступником спадкодавця ОСОБА_8 , який був співвласником сараю під літерою «Д», а також співвласником успадкованого майна у вигляді будівельного матеріалу, з якого самочинно збудовані будівлі: зокрема житловий будинок під літерою «И» вважає, що оскароджуване розпорядження прийнято із численимии порушеннями закону, оскільки порушує права та інтереси її чоловіка ОСОБА_8 та її, як правонаступника.

Разом з тим, на вказані доводи апелянта слід зазначити наступне.

Так, як вбачається з матеріалів справи, 21.01.2020 року позивачка ОСОБА_1 подала до суду заяву про зміну підстав позову (Том ІІ: а.с. 1-5), у якій зазначила, що на теперішній час вважає за необхідним змінити підстави позову, залишивши незмінним предмет позову. Зокрема змінивши підставу позову, позивачка зазначала, що порушення її прав відбулося у звязку із прийняттям Київською районною адміністрацією Виконавчого комітету Одеської міської ради розпорядження №66 від 21.01.2000 року, яке унеможливило визнання за ОСОБА_8 права власності на будівельні матеріали, з яких був зведений житловий будинок під летерою «И» та «И1» по АДРЕСА_1 . Зазначене право ОСОБА_8 набув у звязку, як вказувала позивачка, із його участю у будівництві вказаного будинку. Також, як зазначала позивачка, у звязку із протиравним набуттям ОСОБА_3 та ОСОБА_2 права власності на житловий будинок під літерою «И» та «И1» по АДРЕСА_1 , яке відбулося на підставі спірного розпорядження її права землекористувача також порушені, оскільки розташування спірного житлового будинку на спільній земельній ділянці зменшує її частку у праві користування даною земельною ділянкою.

Разом з тим, у доводах своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається вже на іншу підставу звернення до суду ніж та, яка нею була зазначена у поданій нею заяві про зміну підстав позову від 21.01.2020 року. Зокрема апелянт зазначає, що внаслідок спільної праці ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 було перебудовано сарай під літерою «Д» у двоповерхову будівлю під літерою «И» та «И1».

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 ст. 12 встанолвено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, згідно із ч.6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Отже, враховуючи вищезазначені вимоги закону, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо перебудови сараю під літерою «Д» у двоповерхову будівлю під літерою «И» та «И1» апеляційним судом оцінюються критично та не підлягають перевірці у рамках апеляційного провадження.

Безпідставними є і посилання ОСОБА_1 на те, що враховуючи обсяг спадщини, прийнятою нею, після смерті ОСОБА_8 , спірне розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради за №66 від 21.01.2000р. зачіпає та порушує її інтереси, оскільки вказане розпорядження є підставою для оформлення права власності на зведений об`єкт самочинного будівництва відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Так, як вставлено в ході судового розгляду справи, спірне розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради за №66 «Про прийняття в експлуатацію будівель по АДРЕСА_1 » було прийнято в 2000р. та ніяким чином не може порушувати права та інтереси ОСОБА_1 щодо володіння і користування як належними їй будівлями і спорудами так і земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , які вона набула у власність, оскільки ОСОБА_1 не мала ніякого відношення до усіх наявних на той час співласників об`єкту нерухомого майна (тобто взагалі не була членом родини ОСОБА_14 ), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , враховуючи те, що шлюб між ОСОБА_8 (один із співвласників) та ОСОБА_11 (наразі ОСОБА_1 ) було зареєстровано лише 03.12.2004 року, а спірне розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради №66 прийнято 21.01.2000 року, тобто вищевказане спірне розпорядження ніяким чином не могло порушувати права та інтереси позивачки ОСОБА_1 .

Окрім того, в ході судового розгляду справи також було встановлено, що попередні власники щодо спірних обставин будь - яких скарг не заявляли, що свідчить про відсутність спору між ними.

Більш того, судом також вірно враховано, що ОСОБА_8 , підписавши 25 червня 2005 року мирову угоду з ОСОБА_3 , погодився та визнав, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку літ. «И», «И-1», загальною площею 112,2 кв.м., житловою площею 67,2 кв.м., на земельній ділянці по АДРЕСА_1 . Дана угода затверджена ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.06.2005 року по справі №2-258/2005, яка набрала чинності 11.07.2005 року.

При цьому, 31.01.2023 року на адресу апеляційного суду від ОСОБА_3 надійшла до суду заява, у якій остання просить суд залучити до матеріалів справи копію постанови Одеського апеляційного суду від 11.01.2023 року по справі №2-258/05 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , який є також правонаступником ОСОБА_7 , ОСОБА_4 (правонаступника ОСОБА_7 ), ОСОБА_1 (правонаступника ОСОБА_8 ), третя особа: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання права власності на житловий будинок, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Скіндера Владислава Броніславовича на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2005 року про затвердження мирової угоди, якою апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Скіндера Владислава Броніславовича залишено без задоволення, а ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2005 року про затвердження мирової угоди залишено без змін.

У вказаній постанові, колегія суддів дійшла висновку, що : «із матеріалів справи вбачається, що оскаржувана ухвала Київського районного суду м. Одеси від 25.06.2005 року, якою було затверджено мирову угоду між сторонами, станом на 2005 рік влаштовувала всіх учасників справи і була ними виконана в повному обсязі і ніким із учасників справи не оскаржувалась. Так, дана ухвала суду в подальшому стала підставою для реєстрації права власності ОСОБА_3 на жилі приміщення, а також для ухвалення судових рішень: від 10 квітня 2006 року та від 26 листопада 2008 року, від (т.1, а.с.104, 164), які набрали законної сили і є чинними на даний час. В свою чергу, за оскаржуваною ухвалою про визнанн мирової угоди, 25.06.2005 року ОСОБА_3 сплатила ОСОБА_2 30 000 грн., що на той час було еквівалентом 6 000 доларів США.

Зазначені обставини в своїй сукупності додатково свідчать про те, що ухвала Київського районного суду м. Одеси від 25.06.2005 року, якою було затверджено мирову угоду між сторонами, відповідає вимогам юридичної визначеності, і такою, що не підлягає скасуванню».

Отже, слід дійти висновку, що спадкодавець - ОСОБА_8 правом на оскарження розпорядження протягом п`яти років з дня його прийняття до дня своєї смерті не скористався, а навпаки, надав свою письмову згоду на те, що житловий будинок АДРЕСА_5 під літ. И, И1 побудований ОСОБА_3 та є її особистою приватною власністю, а тому до спадкоємця ОСОБА_1 ніяких прав щодо цього майна не перейшло.

Таким чином, як встановлено в ході судового розгляду справи, жодних доказів того, що під час прийняття спірного розпорядження мали місце порушення норм законодавства та його чинність призводить до порушення законних прав та інтересів позивачки, зокрема, порушення права власності та землекористування її як співвласника та землекористувача земельної ділянки на якій зведений спірний будинок під літерами «И» та «И1», ОСОБА_1 до суду не надано.

Не надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції.

Окрім того, слід зазначити, що заперечуючи проти доводів позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 , Київською районною адміністрацією Одеської міської ради також було подано до суду відзив на позовну заяву і апеляційну скаргу відповідно, у яких, представник районної адміністрації вказував, що Київською районною адміністрацією Виконавчого комітету Одеської міської ради оскаржуване розпорядження № 66 від 21.01.2000 року «Про прийняття в експлуатацію будівель по АДРЕСА_1 » приймалося на підставі наданих документів згідно вимог діючого на той час законодавства, а тому воно є законним, а твердження позивача стосовно того, що оскаржуване рішення є протиправним не відповідають дійсності.

Зокрема, як зазначає представник районної адміністрації, на час прийняття оскаржуваного розпорядження, Київська районна адміністрація Виконавчого комітету Одеської міської ради у своїй діяльності керувалась «Положенням про райадміністрацію», затвердженого рішенням Виконкому Одеської міської ради № 524 від 15.06.1999 року, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», а згідно п. 3.5. вказаного положення, Київська районна адміністрація Виконавчого комітету Одеської міської ради приймає в експлуатацію закінченні будівництвом об`єкти індивідуальної житлової забудови, в тому числі, побудованих самовільно, після прийняття відповідного рішення Міжвідомчої комісії. Відповідно до Положення про міжвідомчу комісію Київської районної адміністрації, затвердженого розпорядженням голови Київської районної адміністрації № 1135 від 21.07.1999р., міжвідомча комісія вирішує питання прийняття в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів житлової забудови, у тому числі забудованих самовільно, затверджує акти прийняття в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів. Міжвідомча комісія являла собою колегіальний орган, що складався зі служб району та міста.

21.01.2000 року Київською районною адміністрацією Виконавчого комітету Одеської міської ради було розглянуто пропозицію Міжвідомчої комісії від 14.11.1999 р. та заяву ОСОБА_3 про прийняття в експлуатацію будівель по АДРЕСА_1 , в результаті чого прийнято розпорядження «Про прийняття в експлуатацію будівель по АДРЕСА_1 » № 66. Згідно з вищезазначеною пропозицією, управління архітектури та містобудування, райсанепідемстанція, СДПЧ-3 не заперечували проти експлуатації будівель. Міжвідомчою комісією будівлі було прийнято в експлуатацію. Розпорядженням Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради було затверджено акт прийняття в експлуатацію. Акт був складений державною технічною комісією у складі голови комісії, представника ЖЕО, представника ГУАГ, Зав. юрвідділу, представника санепідемстанції, представника ДАСК, представника Держпожежнагляду. Таким чином, Київською районною адміністрацією Виконавчого комітету Одеської міської ради в рамках компетенції було прийняте розпорядження про затвердження акту місцевої комісії.

Жодних інших доводів на спростування висновків суду та те, що прийняте Розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради за №66 від 21.01.2000 року «Про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченного будівництва житлового будинку «И» та «И1», загальною площею 112,2 кв.м. та жилою 67,2 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 », порушує права та інтереси ОСОБА_1 , апеляційна скарга не містить, а тому районний суд дійшов обгрунтованого та законного висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування пунктів розпорядження слід відмовити.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно незаконності рішення Київського районного суду м.Одеси від 20.10.2020 року по вказаній справі в частині стягнення витрат на правничу допомогу, слід зазначити наступне.

Так, у доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_3 не підтвердила понесення нею витрат на правничу допомогу, оскільки суду не було надано договір про надання правничої допомоги, акт приймання виконаних робіт, детальний опис робіт з відображенням у ньому часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт, їх вартості.

Проте вказані доводи апелянта є безпідставними, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Як вбачається з оскаржуваного рішення суду, на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_3 надано:

-копію договору про надання правничої допомоги від 27 серпня 2019 року та копію додаткової угоди №1 від 17.09.2019 року, з яких вбачається внесення змін до договору та факт надання АБ «Лукинюка» правничої допомоги ОСОБА_3 у справі № 947/20482/19;

-копії квитанцій від 19.09.2019 року та від 23.09.2019 року, щодо сплати вартості послуг (гонорару) АБ «Лукинюка» в розмірі 25 000 грн., визначеного додатковою угодою № 1 від 17.09.2019 року, які свідчать про факт понесення ОСОБА_3 витрат;

-детальний опис робіт АБ «Лукинюка» в особі адвоката В. В. Лукинюка по справі № 947/20482/19.

При цьому, вищевказані докази направлялись учасникам справи, що підтверджується відповідними поштовими квитанціями, разом з описами вкладення у листи (Том І: а.с. 90-97).

Більш того, як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження факту отримання ОСОБА_1 даних доказів, 11.06.2020 року, представниом ОСОБА_1 ОСОБА_15 подано до суду клопотання про зменшення розміру витрат га правничу допомогу (Том ІІ: а.с. 143-145), у якому представник навів свої заперечення щодо положень наведених в детальному описі виконаних робіт адвоката, співставляючи положення додаткової угоди № 1 від 17.09.2019 року до договору про надання правничої допомоги від 27 серпня 2019 року з положеннями договору про надання правничої допомоги від 27.08.2019 року, що фактично підтверджує отримання стороною позивач даних документів та спростовує їх твердження про нібито їх неотримання.

Посилання ОСОБА_1 , що виключно Договором про надання правничої допомоги від 27.08.2019 року може бути встановлено розмір гонорару адвоката, а також, що розмір гонорару повинен бути підтверджений детальним описом виконаних адвокатом робіт є також необгрунтованими, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З положень цивільного законодавства вбачається, що сторони можуть вносити зміни в укладений ними договір.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 653 ЦК України, у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Відповідно до ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Матеріалами справи встановлено, що в договорі про надання правничої допомоги від 27.08.2019 року не передбачено права сторін вносити зміни до договору, у зв`язку з чим, відповідно до п. 6.3. Договору, сторони повинні керуватись відповідними положеннями ЦК України (ст. ст. 627, 651, 653, 654 ЦК України).

Таким чином, у зв`язку з досягненням сторонами всіх істотних умов щодо зміни договору, а також у зв`язку з дотриманням сторонами положень цивільного законодавства щодо форми внесення змін до договору, додаткова угода № 1 від 17.09.2019 року є частиною договору про надання правничої допомоги та зумовлює створення відповідних правових наслідків, якими в даному випадку є встановлення сторонами розміру гонорару за надання правничої допомоги адвокатом у справі № 947/20482/19.

З додаткової угоди №1 від 17.09.2019 року до договору про надання правничої допомоги від 27 серпня 2019 року вбачається, що договір про надання правничої допомоги від 27.08.2019 року доповнено п. 3.1.1., згідно з яким «вартість послуг Адвокатського бюро за надання правничої допомоги у справі № 947/20482/19, яка розглядається у Київському районному суді м. Одеси складає 25 000 грн.».

Враховуючи наведене з Договору вбачається, що розмір гонорару у вказаній справі є фіксованим, а тому відсутня необхідність у додатковому його обчисленні, і, відповідно, у погодинному розрахунку витраченого адвокатом часу.

З огляду на практику Верховного Суду, можна дійти висновку, що надання детального опису робіт, і, відповідно, зазначення витраченого адвокатом часу для надання послуг (виконання робіт) необхідно у разі, якщо сторони в договорі не встановили фіксований розмір гонорару.

Так, в Верховний Суд в Постанові від 28.12.2020 року №640/18402/19 зазначив наступне: «..Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 КАС України, Суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним».

Положення ч. 4 ст. 134 КАС України та ч. З ст. 137 ЦПК України є ідентичними.

Отже, надання детального опису виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), при фіксованому встановленні розміру гонорару є його правом, а не обов`язком.

При цьому, незважаючи на це, ОСОБА_5 надано суду перелік та обсяг виконаних робіт по справі, встановлений в детальному описі робіт АБ «Лукинюка» в особі адвоката Лукинюка В. В. по справі № 947/20482/19.

Таким чином, наявність або відсутність детального опису жодним чином не впливає та не може впливати на обгрунтованість судового рішення в частині встановлення розміру понесених ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи наведене, судом першої інстанції обґрунтовано та законно прийнято рішення, відповідно до якого, зокрема, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 25 000 грн., а твердження та вимоги апелянта, викладені в апеляційній скарзі на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.10.2020 року є безпідставними та необгрунтованими.

Також слід зазначити, що під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, зокрема у відзиві на апеляційну скаргу (Том ІІІ: а.с. 71-73) та у письмових поясненнях (Том ІІІ: а.с. 151-151 зворот), представник ОСОБА_3 адвокат Лукинюк В.В. просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн. при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

В обгрунтування зазначенного, представник ОСОБА_3 адвокат Лукинюк В.В. посилається на те, що з метою захисту прав ОСОБА_3 у даній справі, між ОСОБА_3 та АБ «Лукинюка» був укладений договір від 27.08.2019 року та додаткова угода №6 від 05.03.2021 року, відповідно до яких вартість послуг Адвокатьського бюро за надання правничої допомоги у справі №947/20482/19, яка розглядається у Одеському апеляційному суді становить 20 000 грн. Факт понесення ОСОБА_3 вказаних витрат підтверджується банківськими квитанціями, копії яких надано ОСОБА_3 до суду (Том ІІІ: а.с. 197-201).

Розглянувши заяву представник ОСОБА_3 адвоката Лукинюк В.В., перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов до наступного.

Так, згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до зазначених вище вимог процесуального закону, представник ОСОБА_3 адвокат Лукинюк В.В., заявив у відзиві на апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м.Одеси від 20.10.2020 року, в письмових поясненнях від 15.06.2021 року, а також в судовому засіданні 02.02.2023 року (до закінчення судових дебатів у справі) зробив відповідну заяву про подання доказів понесених судових витрат у справі.

Так, частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.1 та п. 4. ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог ч.4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст. 137 ЦПК України).

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст. 137 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчиняти певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу , а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Вказаного висновку дійшов Верховний суд у постанові від 15.04.2021 року по справі ґ3160/6899/20.

Однак таким правом, ОСОБА_1 не скористалася та клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не подала.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, і суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом з тим, відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19).

Відповідно до вимог ч.5 ст. 137 ЦПК, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, на підтвердження понесених витрат, представником ОСОБА_3 адвокатом Лукинюком В.В. надано до суду:

- копію Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (Том ІІІ: а.с. 86);

- Ордер на надання правової допомоги, серії ОД №599964 від 13.03.2021 року (Том ІІІ: а.с. 87);

- копію додаткової угоди №6 до Договору про надання правничої допомоги від 27.08.2019 року від 05.03.2021 року (Том ІІІ: а.с. 198);

- копія рахунку №1 від 05.03.2021 року (Том ІІІ: а.с. 200);

- копії банківських квитанції (Том ІІІ: а.с. 199, 201).

Верховний Суд у постанові від 21.01.2021 року у справі № 280/2635/20 сформував наступний висновок: «25. Судова колегія зазначає, що КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.

26. На переконання колегії суддів, зазначені норми (ст.ст. 134, 139) були введені в КАС України з 15.12.2017, у тому числі, з метою унормування відносин між суб`єктами, які потребують юридичного супроводу, та адвокатами. Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі із суб`єктом владних повноважень). При цьому, норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів позивачів-суб`єктів господарювання, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.

27. Отже, висновки судів попередніх інстанцій про відмову у відшкодуванні витрат на правничу допомогу через відсутність доказів оплати вказаних послуг не узгоджується з нормами чинного процесуального законодавства та вищенаведеними висновками Верховного Суду».

Оскільки норми КАС України в цій частині є тотожними нормам ЦПК України, то ця правова позиція має застосовуватись як у адміністративному, так і у цивільному судочинстві.

Крім того, слід зазначити, що підхід щодо визнання фактично здійсненими витрат за відсутності факту оплати випливає також із практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка є обов`язковою для застосування в Україні як джерело права в силу положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Так, у Рішенні по справі «Бєлоусов проти України» (Заява № 4494/07) ЄСПЛ дійшов висновку, що витрати, які мають бути сплачені за договором адвокату, слід розглядати як фактично понесені:

«115. Суд зазначає, що хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Як видно з матеріалів справи, п. Бущенко представляв заявника протягом провадження у Суді, отже, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними» (див. вищезазначене рішення у справі «Савін проти України» (Savin v. Ukraine), п. 97)».

Такий висновок ЄСПЛ також викладений у вже зазначеному вище рішенні у справі «Савін проти України» (Заява № 34725/08):

«96. Суд зазначає, що хоча заявник ще не оплатив адвокатські послуги, він зобов`язаний оплатити їх відповідно до договірних зобов`язань. Як вбачається з матеріалів справи, пан Крістенко представляв заявника протягом усього провадження у Суді, а тому має право вимагати оплати його послуг за договором. Відповідно Суд вважає ці витрати «фактичними» (див. рішення від 8 жовтня 2009 року у справі «Теб`єті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (…), заява № 37083/03, п. 106)».

При цьому на необхідності розгляду витрат, які підлягають оплаті, як фактичних для цілей компенсації наголошується і в Практичних рекомендаціях ЄСПЛ від 28.03.2007 року.

Таким чином фактичність витрат на правничу допомогу слід розглядати у широкому сенсі, включаючи не лише оплату таких витрат, але й виходячи власне із того, що достатньою є наявність відповідного договірного обов`язку. Відповідно, якщо договірний обов`язок щодо оплати наявний, то такого обов`язку достатньо для визнання витрат фактичними і такими, що підлягають компенсації стороні.

За таких обставин, витрати відповідачки ОСОБА_3 на професійну правничу допомогу в сумі 20000 грн. є доведеними.

Положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Позивач має право на компенсацію витрат, оскільки доведено, що такі витрати на професійну правничу допомогу є фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим та розумним. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на суму 20000 грн., які понесла ОСОБА_3 під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції є підтвердженими, вони співмірні зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з ОСОБА_1 .

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_4 , Служби у справах дітей Одеської міської ради про визнання протиправними та скасування пунктів розпорядження залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) витрати на правову допомогу в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 09.02.2023 року

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

С.М. Сегеда