КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 760/1606/22

провадження № 22-ц/824/4961/2023

17 березня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г. М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 грудня 2022 року в складі судді Усатової І. А.,

встановив:

В січні 2022 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Посилалась на ті підстави, що з 18 червня 2010 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Вони мають доньку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначала, що спільне життя з відповідачем не склалося, шлюбні відносини фактично припинені з листопада 2016 року, коли ОСОБА_2 фактично зник з місця їхнього проживання без повідомлення причин. Нинішнє місце перебування та проживання відповідача не відоме. Відповідач не приймає жодної участі в утриманні та вихованні спільної доньки, зв`язок не підтримує. Між ними не досягнуто угоди про утримання дитини, в зв`язку з чим вона змушена звернутись до суду з даним позовом.

Посилаючись на вказані обставини, просила суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05 грудня 2022 року вказаний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня подання позовної заяви до суду, тобто з 24.01.2022 і до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання розподілу судових витрат. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 грудня 2022 року повністю та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів відмовити повністю.

Вважає, що судом не взято до уваги всі обставини справи, факти, наведені у відзиві, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права.

Свої доводи обґрунтовує тим, що станом на дату подання апеляційної скарги він з позивачем офіційно є дружиною та чоловіком. Дружина з донькою проживають в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить йому, батьку та брату на праві спільної сумісної власності. В цій квартирі також постійно проживає його батько.

Зазначив, що він щотижня на вихідні старається бути вдома, щоб проводити час зі своєю донькою та дружиною, а також батьком, який є пенсіонером та людиною похилого віку. Він є військовим і з початку військової агресії російської федерації майже весь час проводить на роботі. З пропозицією сплати аліментів позивачка до нього не зверталась, оскільки він і так утримував її і дитину.

Згідно наданих суду банківських виписок ним за період з 01.01.2017 по 01.01.2021 , окрім повного утримання доньки та дружини, останній на особисті потреби було сплачено грошові кошти на загальну суму 60 764 грн 72 коп.

Оскільки судом відмовлено в задоволенні клопотання про розгляд справи в загальному провадженні, у зв`язку з чим він не зміг надати додаткові докази, викликати свідків та навести додаткові факти та докази матеріальної допомоги дружини по сьогоднішній день.

Додаткові докази, які він планував подати: банківська виписка про перерахунок грошових коштів ОСОБА_1 за 2022 рік по дату подання цієї апеляційної скарги; свідчення свідків - батька ОСОБА_4 , брата ОСОБА_5 , сусідки ОСОБА_6 , сусіда ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які змогли би підтвердити факти його проживання в квартирі, матеріальної допомоги дитині та дружині, постійної оплати комунальних платежів за квартиру, придбання продуктів харчування, придбання речей дитині та дружині, дарування їм подарунків тощо.

Тобто, дружина перебуває на його повному матеріальному утриманні, за проживання в квартирі, комунальні платежі не сплачує, продукти харчування не купує, одяг на дитину не придбаває.

Після ухвалення оскаржуваного судового рішення він подав позов про розірвання шлюбу, оскільки саме недобросовісні дії позивачки його спонукали до такого кроку. Після ухвалення рішення про розірвання шлюбу він буде добровільно сплачувати аліменти на утримання доньки відповідно до вимог чинного законодавства. Стягнення з нього додаткових платежів до розлучення підриває як його моральний стан так і авторитет серед його родичів, друзів як хорошого сім`янина, який піклується про свою сім`ю.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалась.

Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Згідно частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 18 червня 2010 року.

Сторони мають малолітню дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з матір`ю.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, виходив із того, що відповідач, як батько малолітньої дитини ОСОБА_3 , зобов`язаний брати участь в її утриманні до досягнення повноліття. При цьому, суд врахував те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька.

Відхиляючи доводи відповідача, викладені ним у відзиві на позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними,однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку(доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Суд зазначив, що ним враховується добровільна виплата відповідачем грошових коштів на утримання малолітньої доньки, однак недосягнення між сторонами згоди щодо способу утримання дитини відповідачем, як батьком, проживання дитини з матір`ю є підставою для висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої та другої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу).

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Згідно з частиною першою статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до статті 180 СК України утримання дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, відповідач зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття, він є працездатною особою, а тому з врахуванням його майнового стану, а також віку дітей, мінімальних потреб дітей для їх належного забезпечення, аліменти на утримання доньки визначено у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж по 50 % від встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 24 січня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлено відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом застосовано правильно.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання заявника в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не враховано ту обставину, що він добровільно сплачує аліменти на дитину.

Як вбачається з наданої відповідачем виписки по рахунку відповідача в АТ КБ "ПриватБанк", відповідачем здійснювались перерахування позивачу, як аліменти, щомісячно грошові суми: з липня 2020 року по листопад 2021 року в розмірі 2 000 грн ; в грудні 2021 року - 3 000 грн; січень, лютий 2022 року - 2 000 грн ; з березня 2022 року по вересень 2022 року - по 4 020 ,10 грн щомісячно (а.с.20-22).

Суду також надано виписку по рахунку ОСОБА_10 в АТ КБ "ПриватБанк", на рахунок ОСОБА_1 з квітня 2018 року по грудень 2020 року перераховувались кошти - аліменти від ОСОБА_11 в розмірі 2 010 грн - 2020,10 грн щомісячно (а.с. 40- 41); та виписку з АТ КБ "ПриватБанк" від 04.10.2022, відповідно до якої позивачу як аліменти від ОСОБА_11 перераховувались грошові кошти в сумі 2 020,10 грн щомісячно, починаючи з жовтня 2019 року по грудень 2020 року (а.с.42).

Разом з тим, відповідачем не надано суду доказів, яку частку від його доходів складають такі виплати.

Звернення до суду з даним позовом свідчить про фактичну незгоду позивача з визначеним відповідачем розміром аліментів на утримання дитини, які відповідач сплачує добровільно.

Враховуючи наведене, а також те, що відповідач може припинити добровільну сплату коштів на утримання дитини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач має змогу сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів відповідача щомісячно, враховуючи, що останній є військовослужбовцем та має регулярний дохід.

З огляду на викладене обставини, які б перешкоджали визначити розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) платника аліментів відсутні.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява №63566/00).

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк