Провадження № 22-ц/801/1426/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2023 рокуСправа № 127/25916/13-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Войтка Ю. Б., Голоти Л. О.,

за участі секретаря Луцишина О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, постановлену у цій справі 06 листопада 2014 року у м. Вінниці суддею цього суду Королем О.П.,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2014 року старший державний виконавець Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції (тепер - Другий відділ державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)) Дячук В.В. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 . Подання мотивоване тим, що на виконанні в Замостянському відділі державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції перебуває виконавче провадження №43966225 з виконання виконавчого листа, виданого 14 січня 2014 року на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 листопада 2013 року у даній справі, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Украгазбанк» заборгованості на загальну суму 109 636,61 грн. Державним виконавцем у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, про що повідомлено боржника у визначеному законодавством порядку. Однак боржником у строк, наданий для самостійного виконання рішення, вказана сума боргу не сплачена.

Пославшись на те, що в разі виїзду боржника за межі України виконання рішення суду може стати неможливим, державний виконавець просив суд тимчасово обмежити ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним зобов`язань, покладених на нього рішенням суду.

06 листопада 2014 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області дане подання задоволено. Тимчасово обмежено громадянина України ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання своїх зобов`язань, покладених на нього рішенням суду.

Не погодившись із постановленою ухвалою, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржувану ухвалу скасувати, а у задоволенні подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України відмовити. Зокрема скаржник посилається на те, що суд першої інстанції не перевірив наявності ухилення його від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, а також на те, що ОСОБА_1 не було відомо про розпочате відносно нього виконавче провадження.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що 28 листопада 2013 року Вінницьким міським судом Вінницької області ухвалено рішення у цій справі, яким позов ПАТ АБ «Украгазбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Украгазбанк» заборгованість по сплаті процентів за період з 23 жовтня 2009 року по 29 березня 2010 року за кредитним договором №75-ф/07 від 03 липня 2007 року в розмірі 9 346 доларів 74 цента США, а також судовий збір в розмірі 747, 09 грн. (а. с. 35-36).

14 січня 2014 року на виконання даного рішення Вінницьким міським судом Вінницької області видано виконавчий лист(а. с. 47).

10 липня 2014 року старшим державним виконавцем Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Дячуком В.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №43966225 за вказаним виконавчим листом (а. с. 50).

14 липня 2014 року Пенсійним фондом України дана відповідь про те, що не знайдена інформація про те, чи боржник ОСОБА_1 отримує пенсію, а також про його останнє місце роботи (а. с. 53-54).

15 липня 2014 року Державною податковою службою України дана відповідь про те, що інформація стосовно боржника ОСОБА_1 щодо сум доходу, нарахованого (сплаченого) податковим агентом на користь платників податку, та сум утриманого з них податку в ДРФО відсутня (а. с. 55).

19 липня 2014 року цим ж державним виконавцем у рамках даного виконавчого провадження винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 963,66 грн. (а.с. 52).

04 вересня 2014 року створена довідка про те, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості щодо ОСОБА_1 відсутні (а. с. 56).

06 жовтня 2014 року цим ж державним виконавцем винесена постанова про розшук майна боржника, а саме автомобіля Renault Fuego, д. н. з НОМЕР_1 , та причіпу ПР ПВА, д. н. з. НОМЕР_2 (а. с. 60).

Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 313 ЦК України фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначення випадків тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України регламентується нормами Закону України «Про порядок виїзду з України, в`їзду в Україну громадян України».

Зокрема, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України, в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень на час постановлення оскаржуваної ухвали суду вирішувалось у порядку, передбаченому п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 377-1 ЦПК України, зокрема в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Пунктом 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали) встановлено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України (в редакції, що діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали) питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

В узагальненні судової практики щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України (ст. 377-1 ЦПК України) від 11 жовтня 2016 року Верховний Суд України роз`яснив, що відповідно до п. 18 ч. 3акону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право в разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків, у зв`язку з чим і здійснюється примусове виконання.

Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження. Обов`язок щодо підтвердження цих обставин належними доказами покладається на державного виконавця, який ініціює встановлення тимчасового обмеження у виїзді особи за межі України.

За змістом п. 3 роз`яснень постанови Пленуму ВССУ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» підставою для звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України згідно зі ст. 377-1 ЦПК є доведення факту зловживання боржником процесуальними правами чи невиконання обов`язків, передбачених ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 441 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом) тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Пунктом 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом) передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Так, положеннями законодавства, яке регулює питання тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України, чинного як на час постановлення оскаржуваної ухвали так і на час розгляду справи апеляційним судом, встановлено, що обмеження права громадян України на виїзд за кордон можливе у конкретно визначених законом випадках та має тимчасовий характер і зумовлене необхідністю забезпечення захисту прав і законних інтересів фізичних і юридичних осіб та інтересів держави.

Питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень у разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Тобто, встановлення заборони громадянинові України виїжджати за межі України можливо лише у випадку ухилення боржника від виконання обов`язку щодо сплати боргу. Такий факт має бути підтверджений відповідними доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом) копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

«Ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)» вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону «Про виконавче провадження», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків.

Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатись винною в ухиленні поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до принципів, зазначених у ст. 12, 13 ЦПК України, наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу йог вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту боржника від виконання зобов`язання.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби. Однак вона може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Суд першої інстанції, встановивши, що боржником у строк, наданий для самостійного виконання, рішення суду не виконано, а державним виконавцем було вжито заходи примусового виконання рішення, що підтверджують повноту вчинення виконавчих, дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення подання.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не перевірив наявності ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, а також про те, що ОСОБА_1 не було відомо про розпочате відносно нього виконавче провадження, апеляційним судом відхиляються, оскільки ОСОБА_1 не заперечуються ті обставини, що він брав кредит, що йому було відомо про умови кредитування, а також те, що він знав про наявність у нього зобов`язань перед ПАТ АБ «Укргазбанк».

Варто також зазначити, що у справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ) роз`яснив, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя (далі Конвенція), держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» від 7 липня 1989 року ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

За таких обставин, боржник, знаючи, що вказана сума боргу ним сплачена не була, повинен був цікавитись чи відкрито відносно нього виконавче провадження, тому у апеляційного суду є усі підстави вважати, що боржником свідомо були вчинені дії щодо ухилення від виконання судового рішення, а державним виконавцем в свою чергу вчинялись усі можливі дії для виконання рішення суду, спрямовані на виявлення майна боржника, його доходу шляхом подання запитів до уповноважених органів, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Аналогічне положення встановлено також ст. 18 ЦПК України.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Отже, будь-яке судове рішення має бути виконане.

Крім того, на думку суду в даній справі дотримані загальні стандарти щодо обмеження права на свободу пересування, що має відповідати одразу трьом критеріям: 1) має ґрунтуватися на законі 2) переслідувати одну з легітимних цілей, передбачений частиною третьою статті другої Протоколу №4 до Конвенції; 3) знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування).

Скаржником не заперечується законність обмеження, так як відповідний захід прямо передбачений ЦПК України. Зазначене обмеження переслідує легітимну мету - захист прав і свобод іншої особи - стягувача за судовим рішенням, яке набрало законної сили. При цьому суд вважає таке обмеження пропорційним, оскільки тривале невиконання судового рішення входить у суперечність із ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки нівелює значення судового рішення, яке захищає права людини, робить відповідне право не реальним, а ілюзорним.

Окрім того, ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутись із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у порядку, визначеному ч. 5 ст. 441 ЦПК України, згідно якої суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Однак скаржник до суду першої інстанції із такою заявою не звертався, хоча наявні матеріали справи не містять доказів та не вказують на обставини, які б завадили йому це зробити.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 06 листопада 2014 року без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Ю. Б. Войтко

Л. О. Голота