Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2023 року Подільський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Анохіна А.М.,

при секретарі - Лазуренко А.В.,

за участі представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Єлисеєва Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований Венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еверест» про стягнення пені та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

20 серпня 2021 року позивач звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований Венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еверест» про стягнення пені та моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що 28 квітня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено два попередні договори, предметом яких було купівля-продаж позивачем квартир з будівельним номером АДРЕСА_1 , згідно з якими відповідачем було порушено свої зобов`язання.

За умовами попереднього договору від 28 квітня 2017 року за номером 287 та попереднього договору від 28 квітня 2017 року за номером 288 основні договори повинні були бути укладені до 31 грудня 2017 року. У випадку не укладання основних договорів у строки, вказані в п.2.1. договорів, тобто до 31.12.2017 року, майбутній продавець сплачує майбутньому покупцю пеню у розмірі 0,1% від суми забезпечувального платежу за кожен день затримки. Основні договори були укладені 07 червня 2021 року. Таким чином, на думку позивача, відповідач порушив умови договорів та вимоги пункту 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та зобов`язаний сплатити йому пеню у розмірі 230 448 031, 44 грн (двісті тридцять мільйонів чотириста сорок вісім тисяч тридцять одна гривня 44 копійки) та моральну шкоду у розмірі 300 000 (триста тисяч) гривень.

20 серпня 2021 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Анохіну А.М.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 25.08.2021 позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

09 вересня 2021 року позивачем подано заяву на виконання ухвали від 25.08.2021.

Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 14.09.2021, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження.

04 січня 2022 року представником відповідача до суду подані письмові пояснення. У письмових поясненнях відповідач просив у задоволення позовним вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідно до умов попередніх договорів основні договори укладаються протягом 30 календарних днів з дати настання останньої події у часі, а саме після настання наступних обставин: після прийняття будинку в експлуатацію, реєстрації права власності майбутнім продавцем на квартири за собою та після здійснення майбутнім покупцем повної оплати забезпечувального платежу (попередньої вартості квартир) на умов та в порядку укладеного договору. Укладання основних договорів в строк до 31 грудня 2017 року було об`єктивно неможливим враховуючи не ведення об`єкта будівництва в експлуатацію. Також, позивач у позовній заяви просить суд стягнути пеню відповідно до умов Попередніх договорів та пеню відповідно до п. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», що є порушенням положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те ж саме порушення. Укладені договори сторонами не є договорами підряду або договорами про надання послуг, відповідач не є забудовником об`єкту будівництва, попередній договір не є змішаним договором, відтак до відповідача не може застосовуватись відповідальність, передбачена ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та загалом відсутні підстави для застосування вказаного Закону. Також, стягнення пені у розмірі, який значно перевищує суму договору не може вважатися таким, що відповідає загальним засадам цивільного законодавства (стаття 3 Цивільного кодексу України). Крім того, на думку представника відповідача, позивач у позовній заяві жодним чином не навів обґрунтування визначеного ним розміру моральної шкоди, не навів яких саме моральних чи фізичних страждань йому було заподіяно, не навів доказів про те, що його сім`я проживає разом та потребує поліпшення житлових умов, окрім того на дату подачі позову основні договори укладені.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 26.10.2022 задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 11.04.2023 відмовлено в задоволенні клопотань про залучення третіх осіб.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 17.05.2023 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача у судовому засідання позовні вимоги підтримав, просив про їх задоволення.

В судовому засідання представник відповідача позов не визнав, просив відмовити в задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 18.11.2016 між Публічним акціонерним товариством «Закритий недиверсифікований Венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еверест» та ТОВ «Ріверсайд Девелопмент ЛТД» було укладено генеральну угоду № Р9/3.

Відповідно до п. 2.1. даної генеральної угоди за цим договором сторона 1 зобов`язується самостійно та/або із залученням третіх осіб забезпечити організацію будівництва на земельній ділянці об`єкта будівництва, яке здійснюється забудовником у відповідності до проектно-кошторисної документації та забезпечити його введення в експлуатацію на умовах, визначених цією угодою та чинним законодавством.

Згідно з п. 2.1. даної генеральної угоди запланований строк здійснення будівництва об`єкта будівництва - 31 грудня 2017 року.

18 листопада 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Закритий недиверсифікований Венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еверест» та ТОВ «Ріверсайд Девелопмент ЛТД» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № Р9-155.

28 квітня 2017 року між Публічним акціонерним товариством «Закритий недиверсифікований Венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еверест» та ОСОБА_2 було укладено попередній договір, відповідно до якого сторони погодили укласти основний договір - договір купівлі-продажу квартири (будівельний номер 155) в об`єкті будівництва.

07 червня 2021 року сторонами було укладено договір купівлі продажу квартири, який зареєстрований в реєстрі під №575.

18 листопада 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Закритий недиверсифікований Венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еверест» та ТОВ «Ріверсайд Девелопмент ЛТД» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № Р9-158.

28 квітня 2017 року між Публічним акціонерним товариством «Закритий недиверсифікований Венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еверест» та ОСОБА_2 було укладено попередній договір, відповідно до якого сторони погодили укласти основний договір - договір купівлі-продажу квартири (будівельний номер 158) в об`єкті будівництва.

07 червня 2021 року сторонами було укладено договір купівлі продажу квартири, який зареєстрований в реєстрі під №573.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частина 7 ст. 81 ЦПК України передбачає, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

Договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Частиною 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Відповідно до п. 2.3. попередніх договорів сторони домовились укласти основний договір на умовах передбачених цим договором після прийняття будинку в експлуатацію, реєстрації права власності майбутнього продавця на квартиру за собою та після здійснення майбутнім покупцем повної оплату забезпечувального платежу (попередньої вартості квартири) на умовах та в порядку визначених цим договором. Такі основні договори укладаються сторонами протягом 30 календарних днів з дати настання останньої в часі з усіх вказаних у цьому пункті подій.

Таким чином, ненастання вказаних умов до 31 грудня 2017 року автоматично унеможливлювало укладання основних договорів, а відтак, укладання основних договорів в строк, відмінний від 31 грудня 2017 року, після настання умов, передбачених п. 2.3. попередніх договорів, не є порушенням умов попередніх договорів.

В п. 1.1.1. попередніх договорів зазначено, що запланований термін вводу об`єкта будівництва в експлуатацію - 31 грудня 2017 року (передбачений договором купівлі-продажу майнових прав №Р9-155 від 18.11.2016 року та договором купівлі-продажу майнових прав №Р-9-158 від 18.11.2016 року відповідно).

Основний договір - нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири в об`єкті будівництва, згідно з умовами якого майбутній продавець зобов`язується передати квартиру у власність майбутньому покупцю, а майбутній покупець зобов`язується оплатити вартість квартири та прийняти її.

Згідно з п. 2.2. попередніх договорів квартира, що є предметом договору стане власністю майбутнього продавцю на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №Р9-155 від 18.11.2016 та договором купівлі-продажу майнових прав №Р-9-158 від 18.11.2016 відповідно, що укладені між майбутнім продавцем та забудовником.

Сертифікат про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта було видано 03 вересня 2019 року.

Так, відповідач не є замовником будівництва, а отже немає жодного впливу на введення в експлуатацію об`єкта будівництва.

Об`єкт будівництва було введено в експлуатацію після 31 грудня 2017 року, а отже унеможливлювало укладання основних договорів в даний строк.

Позивачем не надано суду доказів щодо звернень до відповідача з вимогою укласти основні договори протягом 3 років до моменту укладання основних договорів.

Аналізуючи вищевикладене, позовні вимоги позивача щодо стягнення пені відповідно до п. 5.7. попередніх договорів не підлягають задоволенню.

Відносно вимоги позивача про стягнення пені на підставі положень пункту 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», яка розрахована у сумі 223 014 219, 12 грн суд дійшов наступного висновку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2020 року у справі № 559/1605/18 (провадження № 61-913св20) зазначено, що «тлумачення пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування однієї з таких підстав: наявності в акті цивільного законодавства прямої вказівки про неможливість сторін відступати від його імперативного положення (наприклад, згідно частини п`ятої статті 576 ЦК України предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких заборонена законом); якщо зі змісту акту цивільного законодавства випливає обов`язковість його положень, яка може мати вигляд вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень, або виражатися за допомогою інших правових засобів (наприклад, таким буде припис абзацу 2 частини першої статті 739 ЦК України, що умова договору, відповідно до якої платник безстрокової ренти не може відмовитися від договору ренти, є нікчемною); якщо це випливає із суті відносин між сторонами. Ця підстава не є логічним закінченням абзацу 2 частини третьої статті 6 ЦК України. Такі міркування зумовлені тим, що стаття 6 ЦК України присвячена регулюванню співвідношення актів цивільного законодавства й договору, а не їх кореляції із сутністю відносин між сторонами. Адже, сутність цих відносин полягає в їх договірному характері. Тому її застосовування фактично можливе тільки за наявності будь-якої з двох попередніх підстав, тобто прямої вказівки, або ж якщо обов`язковість положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту.

Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання, є нікчемним (частина третя статті 614 ЦК України).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що за загальним правилом обсяг договірної відповідальності регулюється в ЦК нормами, які мають диспозитивний характер. Тобто, сторони при укладанні конкретного виду договору можуть регулювати їх самостійно. Проте свобода у визначенні обсягу договірної відповідальності не безмежна, оскільки законодавець встановлює межі саморегулювання, гарантуючи охорону інтересів окремих учасників цивільного обороту (зокрема, споживачів) за допомогою встановлення імперативної заборони (ex ante). Тому правочин, яким скасовується або обмежує відповідальність за умисне невиконання або неналежне виконання зобов`язання, є нікчемним. З урахуванням правил, закріплених в статті 217 ЦК, нікчемною буде лише та частина договору (його пункти), в якій передбачено про скасування або обмеження відповідальності.

Поряд із цим, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 551 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17 (провадження № 14-319цс19) зроблено висновок, що «положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.

Вбачається, що позивач просить стягнути пеню, яка перевищує розмір ціни попередніх договорів від 28 квітня 2017 року (квартири 155 та 158).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) зроблено висновок, що: «відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3% від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України. За таких обставин висновки апеляційного суду у справі, яка розглядається, щодо визначення суми пені, встановленої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у гривні, є правильними. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц».

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

За пунктами 18, 22 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Статтею 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Норми Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюються на правовідносини Позивача з Відповідачем, оскільки в них немає такого необхідного елемента, як суб`єкт господарювання - виробник товару або виконавець робіт та послуг.

Позивач в обґрунтування застосування Закону України «Про захист прав споживачів» посилається на Постанову Верховного суду від 07 жовтня 2020 року у справі №755/3509/18, однак вона не є релевантна до даних відносин, оскільки предметом справи №755/3509/18 є порушенням умов договору купівлі-продажу майнових прав, укладеного між забудовником та покупцем.

Відповідач не є забудовником об`єкту будівництва, попередній договір не є змішаним договором та не містить ознак договору підряду, відтак відсутні підстави для застосування Закону України «Про захист прав споживачів».

Окрім того, позивач у позовній заяві просить суд стягнути пеню відповідно п. 5.7. попередніх договорів та пеню відповідно до п. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», що суперечить закріплених у статті 61 Конституції України нормах, а саме нормах щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одна і те саме порушення.

У Постанові Великої Палати Верховного суду від 01 червня 2021 року у справі №910/12876/19 зроблено висновок, що «Одночасне стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 10 календарних днів та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 30 календарних днів є подвійним стягненням штрафу за несвоєчасне виконання зобов`язання, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду».

Таким чином, враховуючи, що стягнення пені, у розмірі, який перевищує розмір збитків, не може вважатися таким, що відповідає загальним засадам цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), відсутність підстав у застосуванні Закону України «Про захист прав споживачів», а також те, що ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду позовні вимоги Позивача щодо стягнення пені на підставі положень пункту 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», яка розрахована у сумі 223 014 219, 12 грн не підлягають задоволенню.

Відповідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою 2 цієї статті.

Таким чином, частина перша статті 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Відповідно до п. п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд враховує, що захист порушеного права забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з порушенням її прав. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що Позивачем належним чином не доведено позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за неналежне виконання договірних зобов`язань у розмірі 300 000 грн, а отже дані позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову, з відповідачів не підлягають стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12-13, 76-81, 133, 141, 200, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований Венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еверест» про стягнення пені та моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 02.10.2023.

Суддя А.М.Анохін