Дата документу 01.03.2023 Справа № 336/6290/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/6290/21 Головуючий у 1 інстанції Дмитрюк О.В.
Провадження № 22-ц/807/474/23 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягнення грошових коштів .

В обґрунтування позову зазначено, що він звернувся до ОСОБА_3 з метою оформлення нею документів для працевлаштування громадян Індії для подальшої передачі документів у консульство Литовської Республіки для отримання робочих віз.

Його друг, громадянин Індії - ОСОБА_4 , попросив позивача допомогти йому та шести знайомим у цьому питанні, оскільки не знайшов відповідних спеціалістів у Індії.

Рекламу послуг (робіт) ОСОБА_3 позивач знайшов у соціальній мережі «Фейсбук» на її бізнес-сторінці « ІНФОРМАЦІЯ_1 »/ «Роботи в Європі», яка знаходиться за відповідним посиланням.

На своїй бізнес-сторінці «Фейсбук» відповідач пропонує наступні послуги: «Підготовка пакета документів під робочу візу/карту Чехії (Україна, Індія, Непал, Бангладеш, Узбекистан, Казахстан, Грузія, Молдова….); підготовка документів під робочу візу в Литву (Україна, Індія, Непал, Бангладеш, Узбекистан, Казахстан, Грузія, Молдова…); підготовка документів під робочу візу Словаччини, Угорщини (Індія, Непал, Бангладеш, Узбекистан, Казахстан, Грузія, Молдова…); оформлення страхових полісів для виїжджаючих за кордон. Консультації. Працевлаштування. Оформлення робочих віз».

Також на бізнес-сторінці «Фейсбук» розміщені численні публікації відповідача із пропозиціями вакансій для працевлаштування до різних країн, в тому числі до Литовської Республіки.

Відповідачем на своїй бізнес-сторінці «Фейсбук» запропонована, окрім іншого, «підготовка пакету документів під робочу візу в Литву». Зазначаючи це, відповідач пропонує підготовку повного переліку документів для отримання довгострокової візи Литовської Республіки з метою працевлаштування (робочої візи). Підготовка таких документів та взаємодія із литовським роботодавцем потребують сторонньої професійної допомоги, тому він звернувся до відповідача, яка такі послуги пропонувала.

На час звернення позивачеві не було відомо, що в силу Закону виготовлення даних документів відповідачем є неможливим.

Звернувшись у телефонному режимі до ОСОБА_3 , позивач отримав від відповідача підтвердження щодо можливості оформлення всіх необхідних документів для працевлаштування громадян Індії для подальшої їх подачі у консульство Литовської Республіки для отримання робочих віз. Відповідач повідомила вартість робіт з оформлення (виготовлення) цих документів та обіцяла надати готові документи протягом чотирнадцяти днів.

Договору про надання послуг з працевлаштування з громадянами Індії (або будь-який інший договір) відповідач укласти не запропонувала, а на відповідну пропозицію позивача відповіла відмовою. Відповідач запевнила позивача в тому, що необхідно лише перерахувати їй відповідні грошові кошти і означених громадян Індії буде працевлаштовано.

Особисто позивач не мав потреби в працевлаштуванні на території Литви та в консультуванні щодо умов такого працевлаштування.

В даній ситуації між відповідачем та кожним з громадян Індії повинен був бути укладений окремий договір щодо надання інформаційно-консультативних послуг, что відповідачем зроблено не було.

Жодних письмових договорів між позивачем та відповідачем або громадянами Індії не укладалось, умови навіть усної угоди сторонами конкретно визначені не були.

23.10.2019 р. позивач оплатив ОСОБА_3 із своїх особистих коштів 16858,00 грн., які були перераховані відповідачу, як фізичній особі, та не мають посилання на надання з її боку будь-яких послуг.

14.11.2019 р. він оплатив відповідачу із своїх особистих коштів 3268,00 євро, що еквівалентно 94739,32 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 16.03.2020 р., про що нею була власноруч складена розписка.

Відповідач отримала від позивача грошові кошти у загальному розмірі 111 597,32 грн., які повертати відмовляється.

Відповідачем було власноруч написано розписку від 14.11.2019 р., в якій вона зазначила, що за отриману грошову суму в 3268 євро зобов`язується надати дійсні та достовірні документи для подальшої їх передачі в консульство Литовської республіки. Таким чином, грошові кошти були отримані не за консультаційні послуги, мова про які не йдеться в жодному з доказів по справі, а за надання дійсних та достовірних документів для подальшої їх передачі в консульство Литовської республіки відносно невизначеної сторонами в розписці кількості осіб.

В п.78 Візової процедури, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ Литовської Республіки № ІV-899/V-330 від 28.12.2017 р., визначено перелік документів, які необхідно подати для отримання довгострокової національної візи з метою працевлаштування (робочої візи).

Для подачі документів з метою отримання візи до консульства Литовської Республіки необхідно надати повний пакет належно оформлених документів. Пакет документів, в якому не подано усіх необхідних документів, консульством не приймається.

Відповідач не зазначає, які саме документи повинні бути надані нею, відносно яких осіб, в який час і т.д., тобто предмет договору про надання послуг між сторонами не визначений.

З урахуванням викладеного позивач вважає, що правовідносини, які склалися між сторонами є за своєю суттю нікчемним правочином.

Посилаючись на вищевикладене, просив суд застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з надання послуг та стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 111597,32 грн. та судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вирішити питання судових витрат.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено законних підстав для захисту прав позивача у обраний ним спосіб.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 з 19.09.2019 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, одним із видів підприємницької діяльності є діяльність інформаційних агенств (КВЕД 63.91).

З жовтня 2019 р. по грудень 2019 р. ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_3 для отримання послуг з консультативної допомоги щодо оформлення документів для громадян Індії з метою подальшої подачі ними документів у консульство Литовської Республіки для отримання робочих віз.

23 жовтня 2019 р. ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 16 858,00 грн., а 14.11.2019 р. передав відповідачу 3 268 євро.

Вказані обставини встановлені рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.11.2020 р., яке залишено без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 19.04.2021 р., а тому в силу положень ч.4 ст.82 ЦПК України, не потребують доказування у даній справі.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач просив застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з надання послуг та стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 111597,32 грн.

Положеннями статі 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

За приписами статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

При цьому при ухваленні судових рішень про які зазначено вище, судами вже була надана оцінка спірним правовідносинам та встановлено, що між сторонами було укладено договір.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 26 листопада 2020 року (справа №336/1667/20) в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів було відмовлено.

Підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 стало те, що спір між сторонами у справі стосується виконання договору про надання послуг, а тому врегульований нормами зобов`язального права, що виключає можливість застосування інституту безпідставного набуття майна (грошових коштів). Відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції та в постанові зазначив наступне: «Відсутність договірних відносин між ним та відповідачем позивач також обґрунтовує тим, що договір у формі, у якій він існує між сторонами, є нікчемним, оскільки не відповідає приписам п. 3 статті 208 ЦПК України, так як правочин між фізичними особами на суму, що перевищує двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, має вчинятись у письмовій формі, якої наразі не існує.

Між тим, позивач невірно тлумачить вказану норму у прив`язці до спірних правовідносин, оскільки наведена норма врегульовує відносини, де матеріальні блага або грошові кошти, які перевищують визначений в цій нормі розмір, є предметом договору, а не оплатою за будь-які інші блага, послуги матеріального чи нематеріального характеру.

Про наявність договору свідчить, серед іншого, листування між сторонами через месенджер «Viber» ( а.с. 19-44), де сторони наразі і вели всі перемовини щодо оформлення пакету документів відповідачем для позивача для подальшої передачі їх в консульство Литовської Республіки.

Апеляційним судом було сформовано та відображено у постанові наступні висновки: «сукупністю зібраних доказів у справі, суд вірно встановив наявність договірних відносин між сторонами, зобов`язання за якими позивач вважає не виконаними відповідачем», «спір виник з приводу виконання договору, який сторонами не розірвано».

Враховуючи вищевикладене та встановлені обставини судовим рішенням у справі №336/1667/20, судом першої інстанції зроблено вірний висновок про відсутність законних підстав для захисту прав позивача у обраний ним спосіб.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"). Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 березня 2023 року.

Головуючий

Судді: