Справа № 369/3253/22
Провадження №8/369/18/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.05.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі

головуючого судді Пінкевич Н.С.

секретаря Соловюк В.І.

за участі

заявника ОСОБА_1

боржника ОСОБА_2

представника боржника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву ОСОБА_2 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дитину, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2022 року позивачка звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу. Свої вимоги мотивувала тим, що вона з ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 2016 року. Мають спільну дитину: ОСОБА_4 , 2017 року народження. Дитина проживає разом з нею в місті Оломоуц (Чеська Республіка) та перебуває повністю на її утриманні. У провадженні суду перебуває цивільна справа про розірвання шлюбу. Батько дитини жодної допомоги не надає на утримання дитини. Тому права дитини порушені.

Вказала, що через звернення до суду вона понесла судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 248,10 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 4000 грн., які мають бути стягнуті з боржника ОСОБА_2 .

Просила суд:

видати судовий наказ, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі заробітку (доходу) боржника щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання даної заяв до суду та до 20 жовтня 2035 року;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 248,10 грн.;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 4000 грн.

17 травня 2022 року Києво-Святошинським районним судом Київської області видано судовий наказ, яким стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі заробітку (доходу) боржника щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 квітня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття; стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 248,10 грн.; стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 4000 грн.

23 серпня 2022 року до суду надійшла заява боржника ОСОБА_2 про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами. Свої вимоги боржник мотивував тим, що він, його син ОСОБА_4 та заявниці ОСОБА_1 на день подання заяви про видачу судового наказу проживають в Чехії. Він там вже проживає більше чотирьох років та працює там лікарем. Відповідно до постанови Крайського суду м.Брно встановлено паритетне (тиждень через тиждень) проживання, перебування та виховання дитини ОСОБА_4 з батьком та з матір`ю. Тобто з січня 2022 року дитина перебуває на спільному утриманні батьків. Про дане рішення заявниця змовчала. Тому відсутні підстави для видачі судового наказу та стягнення з нього судових витрат.

Просив суд судовий наказ про стягнення з нього аліментів, судового збору та витрат на правову допомогу визнати таким, що не підлягає виконанню.

06 жовтня 2022 року до суду надійшли заперечення на заяву про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами. Заявник вказала, що між батьками дитини триває спір щодо місця проживання дитини, який перебуває на розгляді в Крайському суду м.Брно. Нормами сімейного кодексу вказується, що право на аліменти має той з батьків, з ким проживає дитина. При цьому там не міститься жодного застереження щодо постійного проживання окремо від дитини іншого з батьків. Наявність судового рішення не заперечує її права на отримання аліментів, оскільки матір несе витрати на утримання дитини у час спільного проживання. Тому дана обставина не є новововиявленою та не істотною.

Просила врахувати, що вона несе витрати на садочок, на школу, на харчування, культурні заходи, за навчання, додаткові зайняття по гірськолижному спорту, мовні курси, витрати на відпочинок, на оздоровлення дитини, комплексне медичне страхування, лікування, на придбання одягу та інших речей першої необхідності. Зважаючи на її всі витрати, наявність судового рішення не є перешкодою для стягнення аліментів за судовим наказом, тому у задоволенні поданої заяви боржником ОСОБА_2 просила відмовити.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 жовтня 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дитину відмолено.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року ухвалу районного суду скасовано, справу направлено для продовження розгляду.

У судовому засіданні заявниця ОСОБА_1 заяву про видачу судового наказу підтримала, просила залишити наказ в силі та відмовити у задоволення заяви про його перегляд за ново виявленими обставинами.

У судовому засіданні боржник ОСОБА_2 та його представник подану заяву підтримали, просили скасувати судовий наказ.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що батьками неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

За заявою ОСОБА_1 судом було видано наказ про стягнення аліментів.

Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до ч. 8 ст. 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

У заяві про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами заявник вказав на наявність підстав для такого перегляду, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 423 ЦПК України.

Відповідно до ч.1, п. 1 ч. 2 ст.423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Встановлено, що рішенням Крайського суду в м. Броно Чеської Республіки у справі № 18 Со 15/2022 від 22 січня 2022 року, яке набрало законної сили 07 березня 2022 року, встановлене паритетне (тиждень через тиждень) проживання, перебування а виховання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого по адресі: АДРЕСА_1 (місце проживання батька). Тобто дитина проживає однаково у обох батьків і кожен із батьків порівну бере рівну психологічну, виховну і фінансово-забезпечувальну участь у вихованні сина, що унеможливлювало виникнення питання про право на аліменти на дитину у одного із батьків.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку по утриманню неповнолітньої дитини встановлені ст.181СК України та, відповідно, визначаються за домовленістю між батьками дитини, той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Вирішуючи питання чи є нововиявленою обставиною рішення Крайського суду в м. Броно Чеської Республіки у справі № 18 Со 15/2022 від 22 січня 2022 року, суд виходить з того, що нововиявленими обставинами за своєю суттю є фактичні дані, що в установленому законом порядку спростовують факти, які були покладені в основу судового рішення (частина друга статті 423 ЦПК України).

Тобто, нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Підставою перегляду будь-якого судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами є те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки учасники розгляду справи не знали про неї та, відповідно, не могли надати суду дані про неї.

Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається. Істотність обставин, полягає в тому, що якби вони були відомі раніше, то суд ухвалив би інше рішення. Суд має враховувати, що ці обставини є нововиявленими, а не новими обставинами, тобто, існували на час розгляду судом спору і вони входять до предмету доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з практикою ЄСПЛ процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, наявність доказу, недоступного раніше, який однак міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні, а також те, що цей доказ є вирішальним (пункти 27-34 рішення «Праведная проти Росії» від 18 листопада 2004 року).

На підставі поданих сторонами доказів, встановлених обставин, висновки колегії суддів, викладених у постанові при скасування ухвали районного суду, суд приходить до висновку, що рішення Крайського суду в м. Брно Чеської Республіки у справі № 18 Со 15/2022 від 22 січня 2022 року, яким боржник обґрунтовує свої заперечення проти стягнення з нього аліментів, має істотне значення для правильного вирішення справи, існувало на час ухвалення судового рішення в даній справі, але було невідоме суду, оскільки стягував не надав його разом з заявою про видачу судового наказу, а боржник не міг надати це рішення суду для врахування його при розгляді заяви згідно приписів процесуального законодавства.

Відповідно до положень ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

З пояснень сторін встановлено, що на час розгляду справи сторони проживають окремо в Чеській Республіці.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст.15ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Поняття підсудності у цивільному судочинстві - це розмежування компетенції між окремими ланками судової системи та між судами однієї ланки щодо розгляду цивільних справ. Підсудністю фактично є визначення в системі судів компетентного суду стосовно вирішення певної цивільної справи.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Визначення поняття «іноземний елемент» надано в п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право», а саме іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: а) хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; б) об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; в) юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Джерела правового регулювання участі іноземного елемента у цивільному процесі України поділяються на дві групи: національне законодавство та міжнародні договори, в яких бере участь Україна.

Загальні засади регулювання правовідносин з іноземним елементом встановлені Конституцією України, статті якої гарантують забезпечення, охорону і захист прав і свобод людини. У статті 26Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Частиною національного законодавства України є чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 9 Конституції України).

Чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства (частина перша статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України").

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору (частина друга статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України").

При цьому суди повинні враховувати, що суд не може застосовувати закон, який регулює правовідносини, що розглядаються, інакше як міжнародний договір. У той же час міжнародні договори застосовуються, якщо вони не суперечать Конституції України (пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя").

Розглядаючи справи судам слід з`ясовувати наявність чинного між державами договору та за його наявності - порядку регулювання спірних правовідносин, що виникли.

Згідно зі ст. 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, підсудність судам України справ з іноземним елементом.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.

Відповідно до статті 5 Гаазької конвенції 1996 року судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини. З урахуванням статті 7 зазначеної Конвенції у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи держави нового звичайного місця проживання.

Стаття 5 Гаазької конвенції 1996 року містить загальне правило стосовно юрисдикції, яке полягає в тому, що заходи захисту дітей мають бути вжиті судовими або адміністративними органами держави місця постійного проживання дитини.

Поняття «місце постійного проживання» не визначене цією Конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними Державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин.

Правилами щодо юрисдикції, закріплені у Гаазькій конвенції 1996 року, запроваджено загальний підхід до визначення юрисдикції, який забезпечує визначеність для сторін, і може, таким чином, сприяти недопущенню спроб пошуку «зручного суду» через міжнародне викрадення дітей. Правило статті 5 Гаазької конвенції 1996 року визначає місце постійного проживання дитини як первинну підставу для визначення юрисдикції, сприяє зверненню батьків до влади з питань опіки, доступу/контактів і переміщення в тих Договірних Державах, де їх дитина живе, замість її вивезення до інших юрисдикцій для вирішення таких питань.

Натомість статтею 7 Гаазької конвенції 1996 року передбачено спеціальне правило стосовно юрисдикції у випадках міжнародного викрадення дітей. Органи влади Договірних Держав постійного проживання дитини безпосередньо до незаконного переміщення чи утримання зберігають юрисдикцію щодо вжиття заходів, направлених на захист особистості чи майна дитини, поки не будуть виконані певні умови. Це правило направлено на дотримання балансу між двома ідеями. По-перше, що особа, яка незаконно переміщує чи утримує дитину, не повинна користуватися перевагами зміни влади, яка має юрисдикцію з питань опіки чи доступу/контактів. По-друге, що зміна місця проживання дитини, якщо нове місце проживання збережеться, є фактором, який не може ігноруватися до такої міри, щоб позбавляти юрисдикції влади нової держави проживання на невизначений період.

Статтею 17 Гаазької Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, до якої Україна приєдналась на підставі Закону від 16.09.2006 № 136-V, установлено, що здійснення батьківської відповідальності визначається правом держави звичайного місця проживання дитини. Якщо звичайне місце проживання дитини змінюється, то воно визначається правом держави нового звичайного місця проживання.

Пунктом 2 частини першої ст.77 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено виключну підсудність судам України у справах з іноземним елементом, якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні.

Крім того, ст.34 Договору між Україною та Чеською Республікою про правову допомогу в цивільних справах встановлено, що обов`язок утримання між батьками та дітьми регулюється законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої проживає особа, яка має право на утримання. Компетенцію приймати рішення у правовідносинах, про які йдеться у пункті 1 цієї статті, має суд тієї Договірної Сторони, на території якої проживає особа, що має право на утримання.

Отже, розгляд справи неповноважним судом призведе до порушення принципу рівності у реалізації наданих процесуальних прав, у виконанні процесуальних обов`язків, визначених процесуальним законом учасникам процесу, порушення правила про розгляд судом справи за місцем проживання або перебування особи.

Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (частина перша ст. 497 ЦПК України).

Отже норми міжнародного права мають пріоритет над нормами внутрішнього права.

Судом встановлено і підтверджується належними доказами, що стягував, боржник та їх дитина проживають на території Республіка Чехія.

Враховуючи викладене суд вважає, що спір у справі стосується правовідносин між дітьми та батьками, водночас, сторони проживають разом із дитиною на території іноземної держави, в іноземному суді існує спір щодо опіки над дитиною, відтак правовідносини батьків і дітей мають визначатися за законодавством Договірної сторони, на території якої вони постійно проживають, а тому суд вважає, що справа не підсудна судам України та має розглядатися відповідним судом іноземної держави та не підлягає розгляду відповідно до цивільного законодавства України. Ст. 426 ЦПК України за результатами перегляду судового рішення за ново виявленими обставинами суд може скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст.255ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що судовий наказ підлягає скасуванню, а провадження по справі слід закрити відповідно до положень п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України. У частині вимог про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, суд відмовляє, оскільки вони не ґрунтуються на приписах ЦПК.

Враховуючи вищенаведене та керуючись Законом України «Про міжнародне приватне право», Договором між Україною та Чеською Республікою про правову допомогу в цивільних справах ст. 255, п.8 ч. ст.257, 260, 261, 352, 353, 354, 426, 497 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Заяву ОСОБА_2 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами задоволити частково.

Судовий наказ, виданий Києво-Святошинським районним судом Київської області видано 17 травня 2022 року, яким стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі заробітку (доходу) боржника щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 квітня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття; стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 248,10 грн.; стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 4000 грн. скасувати.

Провадження за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дитину закрити.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення або складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст рішення виготовлений 08 травня 2023 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ