ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 688/746/23

Провадження № 22-ц/4820/1465/23

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О. І. (суддя-доповідач), Корніюк А. П., П`єнти І. В.,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 травня 2023 року (суддя Березюк Н. П., повне судове рішення складено 01.06.2023) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вказаним позовом, зазначала, що 29.07.2022 ОСОБА_2 взяв у неї в борг 160000 грн, про що власноручно написав розписку. Відповідно до укладеного договору позики останній зобов`язувався повернути кошти протягом 6 місяців з дня складення розписки. Відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав та прострочив виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим зобов`язаний сплатити також 3% річних від простроченої суми за період з 30.01.2023 по 16.02.2023.

Тому позивачка просила стягнути з ОСОБА_2 160000 грн боргу за розпискою та 3% річних у розмірі 224 грн.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 травня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у сумі 80000 грн і 3% річних від простроченої суми у розмірі 118,36 грн за період з 30 січня 2023 року по 16 лютого 2023 року. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду. Вважає помилковим висновок суду про те, що передані в позику кошти були спільним сумісним майном подружжя, оскільки ОСОБА_2 у розписці жодним чином не зазначав, що отримані гроші є спільною сумісною власністю. Усі доводи відповідача фактично зводились до небажання повертати кошти. Висновок про те, що кошти були спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції зробив за відсутності доказів на підтвердження такої обставини. Вважає дії відповідача недобросовісними. Чинне законодавство не забороняє подружжю укладати договори. Передані за договором позики кошти були її особистою власністю, оскільки на час укладення договору припинили подружні відносини.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пунктів 3 і 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що передані в позику кошти є спільним сумісним майном подружжя, тому стягненню підлягає лише належна позивачці частка і 3% річних від цієї частки.

Такий висновок суду не відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Установлено, що сторони з 27.07.2013 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до власноручно написаної розписки ОСОБА_2 від 29.07.2022 останній отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 160000 грн у позику та зобов`язався їх повернути протягом 6 місяців з дня складення розписки (а.с. 36).

Оригінал розписки знаходився у позивачки.

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 20.02.2023 у справі № 759/14945/22 шлюб, укладений 27.07.2013 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , розірвано (а.с. 64-66).

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Згідно з частиною 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підставі статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

29 липня 2022 року відповідач власноручно склав розписку про отримання грошових коштів, оригінал якої знаходився у позивачки.

Розписка містить, зокрема, дату її складання, відомості про паспорт та зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 , дані про позивачку та про отримання грошових коштів у конкретно визначеній сумі 160000 грн і зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення.

Дослідивши спірну боргову розписку, оцінивши її зміст, установивши, що оригінал розписки знаходиться у ОСОБА_1 , а доказів того, що вона неправомірно заволоділа розпискою відповідач не надав, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору позики.

За змістом частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

На підставі частин 1-3 статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність оригіналу боргової розписки в кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконано.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за своєю суттю розписка ОСОБА_2 про отримання у борг грошових коштів і зобов`язання їх повернути протягом 6 місяців з дня складення розписки, оригінал якої знаходився у ОСОБА_1 , є документом, який підтверджує укладення договору позики, засвідчує отримання боржником від кредитора грошової суми.

Проте суд першої інстанції припустився помилки, визначаючи правовий режим коштів, отриманих у позику, вважаючи їх спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зі змісту розписки встановлено, що ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 в позику кошти у розмірі 160000 грн та зобов`язався повернути таку ж суму коштів.

В розписці відсутні відомості про те, що надані кошти є спільною сумісною власністю подружжя.

Доказів того, що кошти були об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, відповідач не надав.

Укладення договору позики під час перебування сторін у шлюбі не припиняє відносин позики між ними, виходячи з презумпції правомірності правочину.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (частина 1 статті 204 ЦК України).

З огляду на викладене заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення на користь позивачки всієї суми боргу за договором позики.

У зв`язку з тим, що стягненню підлягає сума боргу 160000 грн, за прострочення виконання грошового зобов`язання з відповідача необхідно стягнути 3% річних від простроченої суми.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Строк виконання зобов`язання закінчився 29 січня 2023 року, тому за період з 30.01.2023 по 16.02.2023 3% річних від суми заборгованості 160000 грн складає 224 грн, які підлягають стягненню на користь позивачки.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції потрібно змінити і збільшити стягнуту з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики до 160000 грн, 3% річних від простроченої суми до 224 грн.

На підставі частини 13 статті 141 ЦПК України зміні підлягає розподіл судових витрат.

У зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі стягнуту з відповідача на користь позивачки суму судових витрат необхідно збільшити до 7602,24 грн, що складається з судового збору у сумі 1602,24 грн та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6000 грн.

Згідно з частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України документально підтверджені витрати ОСОБА_1 у сумі 11403,37 грн (по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 2403,37 грн і за надання професійної правничої допомоги у сумі 9000 грн) необхідно стягнути з ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 травня 2023 року змінити і збільшити стягнуту з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики до 160000 грн (сто шістдесят тисяч грн), 3% річних від простроченої суми до 224 грн (двісті двадцять чотири грн) та стягнуту суму судових витрат до 7602,24 грн (сім тисяч шістсот дві грн 24 коп.), що складається з судового збору у сумі 1602,24 грн (одна тисяча шістсот дві грн 24 коп.), витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6000 грн (шість тисяч грн).

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у розмірі 11403,37 грн (одинадцять тисяч чотириста три грн 37 коп.).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 08 серпня 2023 року.

Суддя-доповідач О. І. Талалай

Судді А. П. Корніюк

І. В. П`єнта