Справа № 189/896/20
РІШЕННЯ

іменем України

13.09.2023 року смт. Покровське

Покровський районний суд Дніпропетровської області

в складі головуючого судді Степанової О.С.

при секретарі Комеристій І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Покровське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , правонаступника ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача фінансових послуг, -

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про захист прав споживача фінансових послуг посилаючись на те, що 13 грудня 2013 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір банківського вкладу №SAMDNWFD300 вклад «Стандарт», відповідно до умов якого він передав банку кошти у сумі 33450,54 дол. США строком до 13 грудня 2014 року з правом пролонгації та нарахуванням відсотків в розмірі 9 % річних. У грудні 2015 року ОСОБА_2 направив на адресу відповідача заяву про повернення коштів в сумі 33450,54 дол. США з нарахованими відсотками, проте, відповідач відмовив у поверненні коштів, мотивуючи припиненням своєї діяльності в Криму. В зв`язку з чим, ОСОБА_2 у січні 2016 року звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів. Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 кошти станом на 31 травня 2016 за договором депозитного вкладу №SAMDNWFD300 «Стандарт» від 13 грудня 2013 року у розмірі 40022,43 дол. США, які складаються з суми основного боргу в розмірі 33450,54 доларів США, відсотків за договором в розмірі 6021,09 дол. США, 3 % річних в розмірі 550,80 дол. США та вирішено питання судового збору. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Постановою ВСУ від 03 квітня 2019 року по справі №201/597/16-ц позовні вимоги задоволені, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року скасоване, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року залишено в силі. Однак, на момент складання позову, 05.08.2020 року, рішення суду не виконано ні добровільно, ні у примусовому порядку, гроші АТ УБ «Приватбанк» на рахунок ОСОБА_2 перераховані не були. Тому позивач вважає, що за весь час затримки виплати коштів (з 01.06.2016 року по 05.08.2020 року), відповідач повинен сплатити на його користь 3% річних з суми боргу, а саме з 39471,63 доларів США, що становить 4947,48 доларів США. Крім того, згідно ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» з відповідача підлягає до стягнення пеня в розмірі 55871417,89 грн. за період з 14.12.2015 року (дата повернення вкладу) по день звернення до суду,05.08.2020 року. Крім того, оскільки грошові кошти на день звернення до суду не повернуті та не перераховані на рахунок ОСОБА_2 , відповідач винен йому 9% річних на суму депозиту за користування грішми поза межами укладеного між сторонами договору, що з 01.06.2016 року по день звернення до суду складає 12597,75 доларів США. В зв`язку з чим, позивач просить стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 4947,48 доларів США - 3% річних за користування чужими грішми згідно частини 2 статті 625 ЦК України; 55871417,89 гривень пені згідно статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»; 12597,75 доларів США - 9% річних за користування грішми поза межами укладеного між сторонами договору, а всього: 17545,23 доларів США та 55871417,89 гривень. Відповідно до частини 10 статті 265 ЦПК України зазначити в рішенні про нарахування відсотків та пені до моменту виконання рішення суду. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» надіслав суду відзив на позовну заяву, в якому не погоджуючись з заявленими позивачем сумами до стягнення, зазначає, що позивач у даній справі нараховує відсотки за договором банківського вкладу за період з 01.06.2016 року по 05.08.2020 року за відсотковою ставкою, яка була передбачена умовами договору у період дії такого договору, однак, закінчення строку дії депозитного договору в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом. З урахуванням умов депозитного договору, якій є предметом спору, відсоткова ставка зазначена у договорі, встановлена на період дії такого договору. Умовами договору, на які посилається позивач, не встановлений розмір відсоткової ставки, яка повинна застосовуватися після закінчення строку дії та/або дати розірвання договору на вимогу вкладника та до моменту фактичного повернення Банком коштів вкладнику. Так, позивач звернувся з заявою про розірвання договору 07.12.2013 року, договір вважається та є розірваним через два банківських дні з дня отримання Банком вимоги. Отже, з 09 грудня 2015 року договір банківського вкладу є розірваними на вимогу вкладника, що безпосередньо передбачено умовою договору. Таким чином, є неправомірним нарахування позивачем відсотків у період з 01.06.2016 року по 05.08.2020 року за відсотковою ставкою, яка була встановлена для діючого договору. Відповідно до наказу №07 від 05.01.2004 року, затвердженого головою Правління Банку була встановлена відсоткова ставка по вкладам На вимогу у розмірі 1,0 % річних. А з 04.05.2017 року відповідно до протоколу Комітету управління активами і пасивами від 25.04.2017 року була встановлена відсоткова ставка по вкладам До запитання у розмірі 0,01 % річних. Отже, якщо позивач рахує відсотки по договору №SAMDNWFD300 від 13.12.2013 року за період з 01.06.2016 року по 05.08.2020 року, то відповідно, нарахування повинно бути здійснено у такому вигляді: з 01.06.2016 р. по 03.05.2017 р. за ставкою 1,0 % річних; з 04.05.2017 р. по 05.08.2020 р. за ставкою 0,01 % річних. Таким чином, проценти по договору №SAMDNWFD300 від 13.12.2013 р. за період з 01.06.2016 р. по 05.08.2020 р. становлять 319,74 доларів США. Крім того, вважає нарахування позивачем 3% річних з 01.06.2016 р. неправомірним, оскільки, позовна вимога щодо стягнення з АТ КБ «Приватбанк» 3% річних за ст.625 ЦК України у розмірі 4947,48 дол. США була заявлена станом 05.08.2020 р. (тобто 05.08.2020 р. є днем звернення до суду з даною вимогою), то, відповідно, нарахування та стягнення 3% річних може бути здійснено лише за період з 05.08.2017 р. по 05.08.2020 р. (тобто за три останніх роки перед зверненням позивача до суду). Отже, орієнтовний розрахунок 3% річних має наступний вигляд: 39471, 63 дол. США х З % х 1095(днів):365 = 3552,44 дол. США. Крім того, позивач нараховує пеню на підставі ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» за договором банківського вкладу за період з 14.12.2015 р. по 05.08.2020 р. виходячи з суми 39741,63 дол. США, яка була стягнута судовим рішенням по справі №201/597/16. Сума пені до стягнення за розрахунком позивача у даній справі складає 55 871 417, 89 грн. Але, відповідач вважає такий розмір таким, що абсолютно не відповідає принципам співмірності та розумності, оскільки у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною та не відповідає передбаченим ч.3 ст. 509 та ч.ч.1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. Тому АТ КБ «Приватбанк» просить суд зменшити нараховану суму пені, щонайменше, до розміру процентів (які підлягатимуть нарахуванню та стягненню по договору банківського вкладу у даній судовій справі), тобто до розміру збитків в розумінні ст.22 ЦК України. Відповідач вважає цілком законним та обґрунтованим зменшення розміру пені щонайменше до розміру нарахованих відповідачем відсотків в сумі 319,74 дол. США, що за курсом станом на 05.08.2020 року становить 8895,96 грн. Оскільки позовна вимога щодо стягнення з АТ КБ «Приватбанк» пені відповідно ч.5 ст.10 ЗУ Про захист прав споживачів у розмірі 55871417,89 грн. була заявлена станом на 05.08.2020 р. (тобто 05.08.2020 року є днем звернення до суду з даною вимогою), то, відповідно, нарахування та стягнення пені може бути здійснено лише за період з 05.08.2019 р. по 05.08.2020 р. Позивач посилається, що ним пропущено строк позовної давності з поважних причин, щодо вимог про стягнення 3 % річних та пені. Доводи ґрунтуються на тому, що у зв`язку із винесенням незаконного рішення суду Апеляційної інстанції він не міг подати позов аж до його скасування Верховним судом - 03.04.2019 року. Так, підставою для звернення до суду позивача (справа №201/597/16) стало порушення його прав внаслідок невиконання Банком своїх зобов`язань за договором банківського вкладу. Відтак, є безпідставним посилання скаржника на те, що нібито про порушене право позивач дізнався лише після отримання остаточного рішення Верховним Судом у справі № 201/21259/15, та позивач не був позбавлений можливості заявити вимоги раніше. Щодо врахування положень податкового законодавства при ухваленні судом рішення у справі, відповідач зауважує, що чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку та, відповідно, підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними Податковим Кодексом України. Тому, у випадку підтвердження позивачем позовних вимог належними та допустимими доказами та задоволення судом таких вимог, вважає необхідним зазначити судом у резолютивній частині рішення про те, що суми коштів, які підлягають стягненню з відповідача, зазначені без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. В зв`язку з чим, просить застосувати загальний строк позовної давності до вимоги позивача стягнення 3% річних за ст. 625 ЦК України, застосувати строк спеціальної позовної давності (1 рік) до заявленої позовної вимоги щодо стягнення пені, зменшити розмір нарахованої позивачем пені до розміру збитків, а саме 319,74 дол. США, що за курсом станом на 05.08.2020 року становить 8895,96 грн. Застосувати наведені відповідачем доводи та судову практику Верховного Суду з приводу розгляду аналогічних позовних вимог та застосування ст. 1070 ЦК України. У випадку задоволення підтверджених позивачем позовних вимог, зазначити у резолютивній частині рішення, що суми коштів, які підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача, зазначені, без відрахування податків та зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 надіслав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідач частково визнав позовні вимоги, а саме: 319,74 доларів США нарахованих відсотків, що курсом станом на 05.08.2020 року становили - 8895,96 гривень; 8895,96 гривень пені, зменшеної до розміру визнаних відповідачем відсотків; в частині 3% річних, відповідач провів розрахунок, та вирахував 39471,63 доларів США х 3% х 1095 (днів) : 365 3552,44 дол. США. Однак, представник позивача вважає аргументи відповідача безпідставними з огляду на наступне. Так, оскільки у ОСОБА_4 немає рахунків у АТ КБ «Приватбанк», окрім рахунку № НОМЕР_1 , який є депозитним рахунком відповідно до довідки від 25.12.2013 року, а не поточним, відповідач не міг перерахувати на його неіснуючий поточний рахунок належний йому депозит для нарахування відсотків за ставкою, поточного рахунку. Укладений між ОСОБА_2 договір не передбачає конкретного способу повернення грошей, а отже він міг використати будь-які інструменти, закріпленні у законодавстві України щодо такого повернення, у тому числі, шляхом отримання належних йому грошей через касу банку, шляхом перерахування належних йому коштів на його поточний рахунок в іншому банку або шляхом відкриття рахунку за його заявою у Приватбанку. Оскільки грошові кошти йому до сих пір не повернуті та не перераховані на його поточний рахунок, якого немає у природі, відповідач винен сплатити на користь позивача 9% річних на суму депозиту за період з 01.06.2016 року по 05.08.2020 року, що становить 12597,75 доларів США. Навіть з урахуванням трирічного строку позовної давності, позивач має право на 9033,75 доларів США. Крім того, відповідач провів розрахунок, та вирахував: 39471,63 дол. США х 3% х 1095 (днів) : 365 = 3552,44 доларів США. Тобто, відповідач визнав вказану суму, як 3 % річних, лише з 05.08.2017 р. по 05.08.2020 р. Сума у розмірі 1399,68 доларів США (що є 3% річних з 01.06.2016 р. по 04.08.2017 р.), відповідачем не визнана з огляду на статтю 257 ЦКУ щодо позовної давності тривалістю у три роки. Однак, позивач вважає, що пропустив строк позовної давності з поважних причин, оскільки у зв`язку із винесенням незаконного рішення Апеляційним судом Дніпропетровської області, ОСОБА_2 не міг подати позов аж до його скасування Верховним судом 03 квітня 2019 року. Тому, відповідно до статті 267 ЦК України, порушене право позивача підлягає захисту за весь час затримки виконання грошового зобов`язання, тому просить визнати поважним пропуск строку позовної давності. Крім того, відповідач наполягає на зменшенні нарахованої суми пені (неустойки), посилаючись на постанови Верховного суду. Однак, у разі прийняття рішення про зменшення розміру неустойки відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України, представник позивача просить прийняти до уваги принцип справедливості та пропорційності, який був обґрунтуванням зменшення розміру неустойки у справі, розглянутій Великою Палатою ВСУ №761/26293/16-ц, згідно якої розмір неустойки був зменшений до розміру грошових коштів, які банк не віддав позивачу. У даному випадку розмір неустойки за логікою згаданої справи не може бути зменшений менше ніж до 39471,63 доларів США*27,82, тобто може дорівнювати 1098100,75 грн. Однак, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Крім того, в процесі розгляду справи сторонами було надано суду письмові пояснення по справі.

Так, згідно наданих письмових пояснень представника АТ КБ «Приватбанк» від 07.02.2022 року, відповідно до умов договору банківського вкладу №SAMDNWFD300 від 13.12.2013 р. з огляду на наявність передбаченого права для вкладника на дострокове розірвання договору на його вимогу, договір банківського вкладу №SAMDNWFD300 від 13.12.2013 р. в силу вимог ч.3 ст.651 ЦК України - є розірваним з 11.12.2015 р. Тому, з дня розірвання договору банківського вкладу (11.12.2015 р.) відсутні будь-які підстави для нарахування відсотків на вклад. Таким чином, позовні вимоги є безпідставними, оскільки позивачем нараховані відсотки поза межами дії договору. Крім того, при розгляді справи №201/597/16 судом було відмовлено в стягненні відсотків, в частині суми відсотків, які були нараховані позивачем поза межами дії договору. Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 09.11.2021 р. у справі №320/5115/17 щодо відсутності споживчих правовідносин між сторонами (Банком та вкладником) після розірвання договору банківського вкладу та, відповідно, відсутності підстав для застосування до таких правовідносин норм Закону Україна "Про захист прав споживачів'' з дати розірвання (11.12.2015 р.) договору банківського вкладу №SAMDNWFD300 від 13.12.2013 р. нарахування пені на підставі ч.5 ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів" неможливо. В зв`язку з чим, просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Крім того, представником АТ КБ «Приватбанк» було направлено суду письмові пояснення 09.05.2022 року, в яких зазначено, що 17.11.2014 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ТОВ Фінансова компанія "Фінілон" (ЄДРПО 38920700) було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18.11.2014 р. Додаткової угоди до цього договору. Відповідно до умов договору електронний Додаток №1 містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, за якими було здійснено переведення Банком боргу (грошових коштів Кредиторів Кримської філії ПАТ КБ "ПриватБанк") на ТОВ ФК "Фінілон". З часу звернення позивача до суду з позовом у справі №201/597/16 минув досить великий проміжок часу та відповідно до витягу з електронного Додатку 1 до умов договору про переведення боргу, АТ КБ "ПриватБанк" саме зараз було виявлено факт переведення боргу грошових коштів позивача, що знаходилися на рахунку, відкритому на підставі договору №SAMDNWFD300 від 13 грудня 2013 року на рахунки ТОВ"ФК"Фінілон" на підставі договору про переведення боргу від 17.11.2014 р. З огляду на те, що будь-яких письмових заперечень від ОСОБА_2 відносно переведення Банком на ТОВ ФК «ФІНІЛОН» боргу за договором №SAMDNWFD300 від 13 грудня 2013 року на адресу Банку не надходило, то вважається, що переведення боргу Банком було здійснено зі згоди ОСОБА_2 . Отже, внаслідок укладання 17.11.2014 року між ПАТ КБ ПРИВАТБАНК та ТОВ ФК "ФІНІЛОН" Договору переведення боргу за договором №SAMDNWFD300 від 13 грудня 2013 року, АТ КБ ПРИВАТБАНК на цей час не несе жодних зобов`язань за таким договором, а ТОВ ФК "ФІНІЛОН" є новим боржником у відповідності до умов Договору про переведення боргу від 17.11.2014 р. Таким чином у зв`язку з тим, що АТ КБ "Приватбанк" не є боржником за депозитним договором №SAMDNWFD300 від 13 грудня 2013 року, отже відсутні підстави для стягнення з Банку відсотків, пені та 3% річних за цим договором. У зв`язку з вище викладеним, вважає, що належним відповідачем у даній цивільний справі має бути ТОВ Фінансова компанія "Фінілон".

28.06.2022 року представником ОСОБА_2 адвокатом Савко В.В. було направлено суду письмові пояснення, згідно яких, доводи представника відповідача про те, що АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року банк уклав договір з TOВ ФК «Фінілон», відповідно до якого товариство стало боржником зі спірними договорами банківських вкладів, є безпідставними. ОСОБА_2 не давав згоду ні на яке переведення боргу, а договір укладений між позивачем та відповідачем має письмову форму. Більш того, вимоги в цій справі є похідними від вимог щодо повернення депозиту у цілому. В зв`язку з чим, просить позов задовольнити.

Після чого, 29.06.2022 року представником АТ КБ «Приватбанк» було направлено суду письмові пояснення, в яких зазначено, що виходячи з наданих відповідачем доказів на підтвердження факту укладення 17.11.2014 р. між АТ КБ «Приватбанк» та TОB Фінансова компанія "Фінілон" договору про переведення боргу з подальшим укладенням 18.11.2014 р. Додаткової угоди до цього договору, АТ КБ «Приватбанк» з 17.11.2014 року не несе зобов`язань за договором, який є предметом спору, а ТОВ "ФК "ФІНІЛОН" є новим боржником за даним договором. Згода Кредитора є однією з умов дійсності договору переведення боргу у відношенні лише одного з його наслідків (заміни боржника), але не є необхідним елементом самого договору про переведення боргу. До того ж, згода Кредитора на переведення боргу є юридичною дією, що може як передувати, так і слідувати за моментом переведення боргу, оскільки Цивільним Кодексом України прямо не передбачено право Кредитора надавати попередню згоду на переведення боргу. Тобто отримання згоди від Кредитора до моменту укладання договору про переведення боргу є лише логічно-послідовним аспектом та не є юридично визначеним, тобто прямо встановленим Законом. Крім того, на даний час відсутнє судове рішення про визнання недійсним Договору про переведення боргу від 17.11.2014 року в частині прав та обов`язків позивача у даній справі. Таким чином, вважає, що належним відповідачем у даній справі є ТОВ "ФК "Фінілон", як новий боржник за договором, який є предметом спору та особа, яка повинна виконувати всі договірні зобов`язання.

29.05.2023 року представником позивача ОСОБА_3 на адресу суду було направлено письмові пояснення, де зазначено, що у позовній заяві позивач рахував суму боргу з розрахунку 3-х відсотків річних від загальної суми боргу, тобто від 39471,63 доларів США. В результаті розрахунку була отримана загальна сума, яка піддягає стягненню у розмірі 55871417,89 грн. З урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду України від 18.04.2023 року по справі №199/3152/20, базою для нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача, тобто 3 відсотки від 6021,00 доларів США, в даному випадку. Тож, з урахуванням, порядку розрахунку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 18.04.2023 року по справі №199/3152/20, стягненню з відповідача по справі підлягає сума в розмірі 7233171,81 грн., у разі застосування у справі строків позовної давності, та 11203163,90 грн. у разі їх не застосування.

07.06.2023 року ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області до участі у справі було залучено ОСОБА_1 , як правонаступника ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В судове засідання сторони не з`явилися, надіславши до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити.

Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» - Кирдан А.В. просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та врахувати при розгляді справи відзив Банку на позовну заяву, письмові пояснення Банку від 04.02.2022 року, письмові пояснення Банку від 09.05.2022 року, засвідчений витяг з електронного Додатку №1 до Договору про переведення боргу б/н від 17.11.2014 р. з інформацією щодо особи ОСОБА_2 та довідку АТ КБ ПРИВАТБАНК від 04.05.2022 року про підтвердження факту виконання Банком зобов`язань щодо перерахування на рахунок ТОВ "ФК "Фінілон" грошових коштів ОСОБА_2 , які надавалися на адресу суду з клопотанням про долучення доказів від 18.05.2022 року, письмові пояснення Банку від 28.06.2022 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимога бо заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 13.12.2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено Договір банківського вкладу №SAMDNWFD300, відповідно до якого, позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 33450,54 доларів США, що також підтверджується довідкою №1109548 від 25.12.2013 року (т.1 а.с.26, 27).

08.12.2015 року ОСОБА_2 звернувся до Голови правління ПриватБанку з заявою про повернення вкладу, в якій зазначив, що далі не має наміру продовжувати дію договору банківського вкладу (депозиту) від 13.12.2013 року, укладеного між ним та КБ «ПриватБанк» №SAMDNWFD300 строком на 366 днів, під процентну ставку 9% річних, пролонгованого згідно п.15 договору. Просить повернути йому суму депозиту у розмірі 33450,64 доларів США та нарахованих процентів на банківську валютну картку, відкриту в ПАТ «Державний ощадний банк України» (т.1 а.с.245).

Однак, Банк відмовив позивачу у видачі коштів та виконанні вимог вказаної заяви.

Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2016 року №201/597/16-ц позов ОСОБА_2 до ПАТ «КБ «Приватбанк» про стягнення грошових коштів задоволено частково та вирішено стягнути з ПАТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 грошові кошти станом на 31.05.2016 року за договором депозитного вкладу №SAMDNWFD300 «Стандарт» від 13.12.2013 року у розмірі 33450 доларів 54 центи США, відсотків за договором в розмірі 6021 долар 09 центів США, 3% річних в розмірі 550 доларів 80 центів США (т.1 а.с.9-11).

Постановою Верховного Суду України від 03.04.2019 року по справі №201/597/16-ц рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.05.2017 року скасовано, а вищезазначене рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2016 року залишено в силі (т.1 а.с.5-8).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, 03.06.2019 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було видано Виконавчий лист по справі №201/597/16-ц про стягнення з ПАТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 грошових коштів станом на 31.05.2016 року за договором депозитного вкладу №SAMDNWFD300 «Стандарт» від 13.12.2013 року у розмірі 33450 доларів 54 центи США, відсотків за договором в розмірі 6021 долар 09 центів США, 3% річних в розмірі 550 доларів 80 центів США, за яким 13.06.2019 року було відкрито виконавче провадження (т.1 а.с.12,13-16).

Як вбачається з Інформації про виконавче провадження від 05.08.2020 року, 23.08.2019 року виконавче провадження за виконавчим листом №201/597/16-ц від 03.06.2019 року було приєднано до заведеного виконавчого провадження та передано до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 10.10.2019 року (т.1 а.с.13-16).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.02.2020 року по справі №201/597/16 визнано бездіяльність заступника начальника відділу примусового виконання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. щодо примусового виконання виконавчого листа №201/597/16-ц від 03.06.2019 року, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, неправомірною та зобов`язано його здійснити примусове виконання виконавчого листа №201/597/16-ц від 03.06.2019 року відповідно до вимог ЗУ «Про виконавче провадження» (т.1 а.с.17-18).

Таким чином, судом достовірно встановлено, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2016 року №201/597/16-ц про стягнення з ПАТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 грошових коштів за договором депозитного вкладу №SAMDNWFD300 «Стандарт» від 13.12.2013 року у розмірі 33450 доларів 54 центи США, відсотків за договором в розмірі 6021 долар 09 центів США, 3% річних в розмірі 550 доларів 80 центів США не виконано.

За змістом ч.1 статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами, а ч.2 цієї статті передбачено, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З досліджених доказів судом встановлено, що ні в добровільному, ні в примусовому порядку відповідач не виконує зобов`язання щодо повернення позивачу грошових коштів за договором депозитного вкладу №SAMDNWFD300 «Стандарт» від 13.12.2013 року.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Тому, суд вважає за необхідне задовольнити позов в частині стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача 3% річних згідно ч.2 ст.625 ЦК України.

Оскільки рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2016 року вже було вирішено питання щодо стягнення з ПАТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 3% річних в розмірі 550 доларів 80 центів США станом на 31.05.2016 року, тому суд розраховує 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України за період з 01.06.2016 року по 05.08.2020 року (дату складання позову).

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Разом з тим незалежно від фіксації еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, згідно з частинами першою та другою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зважаючи на зазначене, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України).

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Таким чином, цей висновок стосується можливості виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, та нарахування 3 % річних, визначених статтею 625 ЦК України, які входить до складу грошового зобов`язання та мають компенсаційний характер, в іноземній валюті.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові Великої Палати від 20 березня 2019 року в справі 761/26293/16-ц (провадження №14-64цс19).

З урахуванням того, що рішенням суду, яке набрало законної сили, з відповідача стягнуто суму основного боргу, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних, які повинні бути розраховані в іноземній валюті та дорівнюють 4947,48 доларів США.

Крім того, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності, заявленої представником відповідача щодо позовної вимоги в частині стягнення 3% річних, оскільки згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252, 255 ЦК України.

При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2016 року про стягнення з АТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 грошових коштів за договором депозитного вкладу №SAMDNWFD300 «Стандарт» від 13.12.2013 року, відсотків за договором та 3% річних - набрало законної сили 03.04.2019 року, 13.06.2019 року було відкрито виконавче провадження.

Таким чином, враховуючи певні строки, в межах яких державним виконавцем повинні були бути прийняті необхідні рішення та вчинені дії для примусового виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2016 року, позивач очікував на стягнення з АТ КБ «Приватбанк» присуджених рішенням суду коштів та не мав наміру звертатися повторно до суду.

Однак, в зв`язку з невиконанням рішення суду щодо стягнення коштів, ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом 18.08.2020 року, тобто в межах строку порушення його законних прав та інтересів, тому суд вважає, що строк позовної давності позивачем пропущено не було.

Крім того, не підлягає задоволенню клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності в частині позовних вимог про стягнення пені згідно ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» та 9% річних за користування коштами поза межами укладеного між сторонами договору, і судом не можуть бути застосовані до спірних правовідносин наслідки пропуску позовної давності, оскільки позов в зазначеній частині є не доведеним, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог (вказаний висновок узгоджується Постановою Пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»).

Так, щодо позовних вимог в частині стягнення пені згідно статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та 9% річних за користування грішми поза межами укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку про відмову в їх задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Відповідно до преамбули ЗУ «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У ЗУ «Про захист прав споживачів» не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та керуючись загальними принципами цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах «слабкої сторони», якою є фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. І особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального суб`єкта - споживача.

У статті 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача.

Частиною 5 статті 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Отже, пеня, передбачена частиною 5 статті 10 зазначеного Закону, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

За змістом частини 3 статті 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

У частині першій статті 1075 ЦК України визначено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2021 року у справі №320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), яка прийнята після ухвалення судових рішень у цій справі та підлягає врахуванню, зазначено, що відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Після припинення договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту припинення договору банківського вкладу пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» не нараховується.

В пункті 10 договору №SAMDNWFD300 від 13.12.2013 року (вклад «Стандарт»), укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк», сторони домовились, що «сторони мають право достроково розірвати цей договір, повідомивши про це іншу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору».

08.12.2015 року ОСОБА_2 звернувся до Голови правління ПриватБанку з заявою про повернення вкладу, в якій зазначив, що далі не має наміру продовжувати дію договору банківського вкладу (депозиту) від 13.12.2013 року, укладеного між ним та КБ «ПриватБанк» №SAMDNWFD300, та просить повернути йому суму депозиту у розмірі 33450,64 доларів США та нарахованих процентів (т.1 а.с.245).

Так, вимога позивача повернути вклад відповідає нормі ч.3 ст. 651 ЦК України, згідно якої у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним.

Крім того, надання вимоги та її отримання сторонами не заперечується.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_2 скористався правом на дострокове розірвання договору банківського вкладу, тому договірні правовідносини між сторонами вважаються припиненими з грудня 2015 року.

Тобто з моменту припинення договору банківського вкладу на сторін такого договору не поширюється дія ЗУ «Про захист прав споживачів», а, відтак, пеня відповідно до частини 5 статті 10 цього Закону не нараховується.

Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 9 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), та висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 26 січня 2022 року у справі № 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21), від 11 травня 2022 року у справі № 757/54151/19 (провадження № 61-16428св21) та від 1 червня 2022 року у справі № 591/678/16-ц (провадження № 61-16011св21).

Оскільки між ОСОБА_2 та Банком припинено правовідносини за договором банківського вкладу, частина 5 статті 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» не регулює спірні правовідносини, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача пені у відповідності до ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Крім того, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (частина п`ята статті 1061 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що:

«в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після рішення суду, яким припинено договори вкладу, не застосовуються. Суди першої й апеляційної інстанцій помилково стягнули проценти за ставкою в розмірі 1 %, що зазвичай сплачується банком за вкладом «на вимогу» відповідно до вимог статті 1070 ЦК України»;

«в постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, такі випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу».

Як вже було встановлено судом, Договір №SAMDNWFD300 від 13.12.2013 року (вклад «Стандарт»), укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» було розірвано в грудні 2015 року за вимогою ОСОБА_2 , відтак, вимоги щодо стягнення 9% річних задоволенню не підлягають.

Щодо доводів представника відповідача про те, що «Приватбанк» є неналежним відповідачем у даній справі та за договірними зобов`язаннями перед позивачем повинен відповідати новий боржник - ТОВ «Фінілон», не знайшли свого підтвердження виходячи з наступного.

Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 520 ЦК України передбачає, що у правовідносинах із заміни боржника беруть участь три особи: кредитор, боржник, третя особа, яка має намір стати боржником.

Звідси, боржником або особою, яка висловила намір стати боржником, кредитору може бути запропоновано здійснення заміни боржника, або сам кредитор запропонував здійснити заміну боржника.

У будь-якому випадку для здійснення такої заміни має бути наявна тристороння згода: боржник виявив згоду на те, щоб він був замінений; третя особа виявила згоду на те, щоб набути обов`язків боржника; кредитор надав згоду на заміну боржника. Відсутність згоди хоча б однієї із сторін не дає підстав для заміни боржника.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Статтею 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Крім того, згідно зі статтею 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.

Статтею 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з вищевикладеного та з огляду на те, що договір банківського вкладу між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_2 укладений у письмовій формі, містить умови про їх двостороннє волевиявлення, то передбачені статтею 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не можуть бути застосовні до правовідносин сторін у цій справі.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 не надавав згоду на заміну боржника ПАТ КБ "Приватбанк" на ТОВ "ФК "Фінілон", у зв`язку з чим, суд вважає безпідставними доводи банку про те, що відповідач не є стороною за договорами банківського вкладу.

Оскільки стороною укладеного договору банківського вкладу є ПАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого виступає АТ КБ "ПриватБанк", то згідно зі статтями 526, 631, 651, 653, 1058, 1075 ЦК України зобов`язання за договором має виконувати саме АТ КБ "Приватбанк", як юридична особа.

Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє юридичну особу - відповідача від виконання обов`язків за укладеними і дійсними договорами.

Подібні висновки щодо правовідносин переводу боргу з АТ КБ "Приватбанк" до ТОВ "ФК "Фінілон" викладені Верховним Судом у постановах від 22 вересня 2021 року у справі №757/64382/17, від 01 червня 2022 року у справі № 757/38720/14.

Крім того, у своїх позовних вимогах позивач просить також зазначити в рішенні про нарахування відсотків та пені до моменту виконання рішення відповідно до ч. 10 ст. 265 ЦПК України.

Так, згідно із ч. 10 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Вказана норма чітко встановлює, що зазначення в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення здійснюється під час прийняття рішення про стягнення боргу.

Виходячи із положень ч. 10 ст. 265 ЦПК України суд зазначає, що вирішення питання про зазначення в рішення суду про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування, віднесено до компетенції суду, який вирішував спір про стягнення боргу, а не суду, який в подальшому вирішує питання про стягнення трьох відсотків річних, пені та відсотків за користування коштами поза межами договору, а тому в цій частині вимоги до задоволення не підлягають.

Крім того, згідно п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання: як розподілити між сторонами судові витрати.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при подачі позову не був сплачений судовий збір на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживача», а відтак, враховуючи, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, то відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2102,00 грн. (ставка, яка діяла на час звернення ОСОБА_2 до суду) на користь держави.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.6,205,252,255,261,513,520,521,524,526,599,612,625,627,651,653,1001,1058,1060,1075 ЦК України, ст.ст.1,10 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст.2,4,15,18,81,82,141,247,265-269,274,279,280-282 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 , правонаступника ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача фінансових послуг задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , правонаступника ОСОБА_2 , 4947,48 доларів США (чотири тисячі дев`ятсот сорок сім доларів сорок вісім центів) 3% річних згідно ч.2 ст.625 ЦК України.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» () судовий збір у розмірі 2102 грн. (дві тисячі сто дві гривні) на користь держави.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.С. Степанова

13.09.2023