КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 372/1003/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5739/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Зінченко О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

07 березня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Семенюк Т.А.

Суддів: Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

при секретарі - Максюк І.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві, справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересахОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_3 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 , третя особа Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,-

В С ТА Н О В И В:

У березні 2021 року позивач звернувся до суду з даним позов до відповідачів, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що ОСОБА_2 є власником квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Наразі у квартирі позивач проживає з дружиною - ОСОБА_5 , що зафіксовано депутатом Обухівської міської ради Федорченко Л.П. в акті обстеження на предмет реєстрації проживання від 05 березня 2021 року та підтверджується і довідками про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . У вказаній квартирі також зареєстровані ОСОБА_3 , 1974 року народження та її малолітній син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зтравня 2020 року відповідачі проживають за іншою адресою, а саме АДРЕСА_2 . Всі обов`язки, що випливають із утримання житлового приміщення, виконує лише позивач та його дружина, які самостійно забезпечують належне утримання приміщення та його збереження.

У зв`язку із викладеним та з врахуванням уточнених позовних вимог (а.с. 50-52) позивач просив визнати ОСОБА_3 та її малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_3 .

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнутоз ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 908 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким задовольнити в цій частині позовні вимоги в повному обсязі, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, щожодної домовленості ОСОБА_2 про збереження користування житлом понад строк з ОСОБА_4 не було укладено, а тому правові підстави для подальшої реєстрації ОСОБА_4 у квартирі позивача відсутні.

Зазначив, що ОСОБА_4 не проживає в квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей не має. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 жодним чином не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав й обов`язків, тому вважає, що його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна, а саме ОСОБА_2 , на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що у приватній власності позивача ОСОБА_2 перебуває квартира за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири та витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , однак за вказано адресою не проживають, що підтверджується.

Наразі у квартирі позивач проживає з дружиною - ОСОБА_5 , що зафіксовано депутатом Обухівської міської ради Федорченко Л.П. в акті обстеження на предмет реєстрації проживання від 05 березня 2021 року та підтверджується і довідками про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , та підтверджується копією ату обстеження квартири від 05.03.2021 року, довідкою про реєстрацію місця проживання особи №3116 від 26.06.2020 року та довідкою про реєстрацію місця проживання особи №610 від 27.01.2021 року.

В квартирі АДРЕСА_5 також зареєстровані ОСОБА_3 та її малолітній син - ОСОБА_4 .

Однак, як вбачається з даних акту обстеження на предмет реєстрації проживання від 05 березня 2021 року, з травня 2020 року відповідачі проживають за іншою адресою.

Відмовляючи в частині незадоволених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки малолітній ОСОБА_4 ,2009 року народження, був зареєстрований як член сім`ї, а тому сам факт не проживання у квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання дитини такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Крім того, задоволення вищевказаних позовних вимог буде порушати права дитини на житло, а тому такі вимоги не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 3 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Право дитини на житло передбачено Конвенцією «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (із змінами, схваленими резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 12 грудня 1995 року).

Відповідно до статті 7 Конвенції «Про права дитини» дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства.

Згідно із статтею 16 цієї Конвенції жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.

Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом (частина третя статті 27 Конвенції «Про права дитини»).

Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Орган опіки та піклування зобов`язаний здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти та об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів і забезпечує, як наслідок, постановлення законного і обґрунтованого рішення.

У пунктах 8, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК України, і обов`язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини. Разом з тим рішення не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення в даній справі, а також незрозумілих словосполучень, занадто довгих речень, через які викладення фактичних обставин важко сприймається.

У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів звертає увагу на те, що неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , обмеженийу праві самостійно обирати місце свого проживання.

Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна (частина четверта статті 29 ЦК України).

Неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і його мати ОСОБА_3 булизареєстровані в спірній квартирі згрудня 2018 рокуза згодою власника ОСОБА_2 .

Підстава їх реєстрації у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони набули право користування цим житлом на законних підставах.

Неповнолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Верховним Судом у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17 (провадження № 61-11933св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц (провадження № 61-37367св18), від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17 (провадження № 61-31119св18), від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19) викладено правовий висновок про те, що малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. На поважність причин не проживання дитини не впливає і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з висновку Виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області, орган опіки та піклування вважає за недоцільне визнання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Виконавчим комітетом Обухівської міської ради Київської області встановлено, що ОСОБА_6 продовжує навчатись в Академічному ліцеї № 3 м.Обухова, що вказує на те, що переїжджати з м. Обухів сім`я не планувала.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що іншого житла у власності ОСОБА_4 чи його матері ОСОБА_3 немає.

Як пояснила в судовому засіданні ОСОБА_3 , після розірвання шлюбу, вони з чоловіком вирішили при поділі майна, придбати їй з синами ( ОСОБА_7 і ОСОБА_4 ) квартиру АДРЕСА_3 , яку оформити на старшого сина - ОСОБА_2 . Проте, у зв`язку з погіршенням стосунків з позивачем та його дружиною, вона разом з ОСОБА_4 вимушена була залишити місце проживання і на сьогодні вони проживають в орендованій квартирі у м. Обухів.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, за їх безпідставністю.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось і в апеляційному порядку не переглядалось.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині постановлене з дотриманням норм чинного законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на їх правильність, та не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересахОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст виготовлено 16 березня 2023 року.

Головуючий

Судді