Дата документу 03.08.2023Справа № 554/249/23
Провадження № 2/554/2960/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2023 року Октябрський районний суд м.Полтави

в складі головуючого судді Чуванової А.М.,

за участю секретаря Проскурня Я.О.,

за участю учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

представник позивача: адвокат Прядко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном,-

ВСТАНОВИВ:

В січні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Октябрського районного суду м.Полтави з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, в якому просить усунути їй перешкоди у користуванні спільним майном, шляхом вселення її в квартиру за адресою:АДРЕСА_1 , і зобов`язати ОСОБА_2 не перешкоджати у користуванні ОСОБА_1 квартирою за адресою:АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 19.12.2022 року чоловік позивачки ОСОБА_2 виселив її з квартири за адресою:АДРЕСА_1 . Так, 18.12.2022 року ОСОБА_2 повідомив дружину про те, що він замінив замки на дверях і що наступного дня вона вже не зможе зайти у квартиру. Увечері 19.12.2022 рокуОСОБА_1 не змогла попасти у свою квартиру, оскільки ОСОБА_2 зачинився і не впускав її, навіть коли вона викликала поліцію.

Факт виселення підтверджується витягом із ЄРДР за №000827 від 20.12.2022 року про реєстрацію кримінального правопорушення за ознаками ст.356 КК України, а також відомостями у скарзі від імені ОСОБА_2 , адресованій керівництву ГУНП в Полтавській області, де скаржник підтверджує, що виселив ОСОБА_1 шляхом заміни замків на вхідних дверях і не допуску дружини в житлове приміщення.

В період із 10.08.2008 року по теперішній час позивачка ОСОБА_1 із відповідачем ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі. Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 07.12.2022 року про розірвання шлюбу не набрало законної сили і на момент виселення позивачки чинним не було.

06.12.2017 року в період шлюбних відносин подружжям за спільні кошти придбано квартиру за адресою:АДРЕСА_1 , загальною площею 61,2 кв.м, житловою площею 36,8 кв.м, право власності на яку було оформлено на ОСОБА_2 .

Із 12.12.2017 року по теперішній час ОСОБА_1 зареєстрована за вищевказаною адресою разом із чоловіком і сином ОСОБА_3 .

Позивач вважає, що вищевказане майно є таким, що набуто у шлюбі і таким, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя. Однак, ОСОБА_2 не визнає за позивачкою її право на частку у спільній сумісній власності на вищевказане майно, виселив її із квартири, де вона проживала і зареєстрована, що порушує майнові права ОСОБА_1 і змусило її звертатися до суду.

Ухвалою суду від 07.02.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

Відповідач ОСОБА_2 надав до суду відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначив, що у них з позивачем, з вини останньої, склалися неприязні, навіть ворожі стосунки, що унеможливлює їхнє спільне проживання та суперечить інтересам дитини. Так, син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходиться на повному його утриманні, оскільки позивач не надає добровільної матеріальної допомоги на утримання дитини. Згідно судового наказу відповідач зобов`язана сплачувати аліменти на сина у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) боржника. Більше того, відповідно до рішення виконавчого комітету Шевченківської у м.Полтаві ради від 28.02.2023 року було вирішено визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком.

ОСОБА_1 є ініціатором постійних сварок та створення конфліктних ситуацій, в тому числі, в присутності дитини, що відповідно негативно відображається на стані його психіки, про що зауважувалося ним органу опіки та піклування та було враховано під час прийняття рішення про визначення місця проживання дитини з батьком. Наразі в провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом останнього до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності.

Підсумовуючи, зауважує про те, що спільне проживання з позивачем є неможливим, оскільки відповідач є власником квартири, у них склалися вкрай неприязні стосунки. Більше того, вселення позивача в квартиру, в якій він проживає із спільним сином, буде суперечити інтересам останнього та буде негативно впливати на його психіку, оскільки він любить обох батьків, тому сварки на очах у дитини є неприйнятними та недопустимими (а.с.37-39).

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала, просила вимоги задовольнити та вселити її у квартиру, яку вони з відповідачем придбали в період шлюбу. Зазначила, що вона та син зареєстровані в цій квартирі. 18.12.2022 року чоловік сказав їй, що поміняє замки від вхідних дверей, 19.12.2022 року вона прийшла з роботи і не змогла зайти у власну квартиру. Вона викликала поліцію, є витяг з ЄРДР. Квартира належить їм обом, була придбана за спільні кошти в 2017 році, в суді є цивільні справи щодо даної квартири. Дійсно у сторін склалися неприязні стосунки, але у неї немає іншого житла, в квартирі живе її син, вона хоче проживати разом з ним. У відповідача є інше житло, яке належить йому на праві власності.

Представник позивача адвокат Прядко О.О. в судовому засіданні позов підтримав, просив вимоги задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Зазначив, що квартира є спільним майном сторін.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник у судові засідання, призначені до розгляду: 07.03.2023 року, 19.04.2023 року, 19.05.2023 року, 14.06.2023 року, 21.07.2023 року, 03.08.2023 року, жодного разу не з`явилися, про місце та час слухання справи повідомлені належним чином. Двічі відповідач повідомив суд про неможливість явки до суду з причин його перебування на амбулаторному лікуванні, які суд не відносить до поважних, враховуючи зокрема і те, що в справі приймає участь його представник.

При цьому, суд зазначає, що згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії», на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення слухання.

Тому, суд вважає можливим, у відповідності до ст.223 ЦПК України, розглянути справу у відсутність відповідача та його представника, на підставі наявних у справі даних і доказів.

Заслухавши позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони з 10.09.2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Октябрського районного суду м.Полтави 07.12.2022 року було розірвано (а.с. 9).

Згідно договору купівлі-продажу від 06.12.2017 року, відповідач ОСОБА_2 є власником квартири за адресою:АДРЕСА_1 (а.с.9 зворот 11).

Позивачка з 12.12.2017 року зареєстрована за адресою:АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта останньої (а.с.12-14).

Також встановлено, що між сторонами виник спір з приводу користування вищевказаним житловим приміщенням.

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 20.12.2022 року вбачається, що 19.12.2022 року ОСОБА_2 самовільно, всупереч установленому законом порядку здійснив заміну замків та не надає доступ до квартири АДРЕСА_2 , чим порушив права ОСОБА_1 та спричинив останній матеріального збитку, розмір якого встановлюється (а.с. 7).

Підрозділом дізнання Полтавського районного управління поліції ГУНП в Полтавській області проводилось досудове розслідування по зазначеному факту. Постановою старшого дізнавача СД Полтавського РУП ГУНП в Полтавські області Манжура Д.В. кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000827 від 20.12.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України, закрито у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с.45).

Згідно зазначеної постанови дізнавача, опитаний ОСОБА_2 повідомив, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності лише йому, так як дану квартиру подарували йому батьки. У зв`язку з розлученням, вирішив обмежити доступ ОСОБА_1 до квартири. Також підтвердив, що в Октябрському районному суді м.Полтави розглядається цивільна справа про поділ майна.

Зазначені обставини ОСОБА_2 виклав також і в скарзі керівництву ГУНП в Полтавській області (а.с.7 зворот 8).

Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Позивач наполягає на тому, що вона є співвласницею та на законних підставах поселилась в квартирі, має право користування житловим приміщенням.

Відповідач, заперечуючи позов, вказує на те, що він єдиний власник житла, яке йому подарували батьки, та позивач, яка вчиняє сварки, немає права користування квартирою.

Суд вважає доводи позивача слушними, оскільки вона була вселена у спірну квартиру на законних підставах, та обґрунтовано звернулася до суду з позовними вимогами про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, шляхом її вселення. Посилання відповідача є необґрунтованими та юридично неспроможними, виходячи з наступного.

Так, за положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР).

У частині першій статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої зазначеної статті сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 13 грудня 2021 року у справі № 607/6395/20 (провадження № 61-7316св21).

У справі встановлено, що позивачка вселилася у спірну квартиру на законних підставах, тривалий час (і дотепер) зареєстрована та проживала у цій квартирі, іншого житла не має, відповідач сервітут позивачки у встановленому законом порядку не оспорював, а тому вона має право користування цим житловим приміщенням.

Слід також зазначити, що спірна квартира АДРЕСА_2 була придбана за договором купівлі-продажу від 06.12.2017 року, а саме в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до вимог пунктів 2,4 ст. 65 СК України, під час укладання договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Тобто зазначені норми матеріального права презумують факт спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно.

Також встановлено, що відповідач чинить позивачці перешкоди у користуванні спірною квартирою, а саме змінив замки на вхідних дверях, внаслідок чого позивачка не має змоги потрапити до квартири та користуватися цим житловим приміщенням. Факт заміни замків відповідач не заперечує, підтвердив при опитуванні та в скарзі до правоохоронного органу, що позивач внаслідок цього дійсно не може зайти до квартири.

За таких обставин, суд вважає що порушені права позивачки підлягають захисту, шляхом зобов`язання відповідача усунути перешкоди позивачці у користуванні спірною квартирою та вселення її до даного житла.

Твердження відповідача про те, що з позивачкою неможливо спільно проживати через її скандальну поведінку не заслуговують на увагу, оскільки за наявності таких дій ОСОБА_2 вправі захистити своє право у інший спосіб.

Щодо належності квартири лише відповідачу, то такі обставини позивач заперечила, а судове рішення про поділ майна подружжя, визнання права власності на квартиру лише за відповідачем в матеріалах справи відсутнє. Проте, в незалежності від них, іншого місця проживання ОСОБА_1 не має, тому її право на користування житлом повинно бути захищено, шляхом вселення в зазначену квартиру.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

Оцінюючи надані сторонами докази у їх сукупності, суд вважає, що позивач обґрунтовано звернулася до суду з позовними вимогами про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом її вселення, а обставини щодо вчинення їй перешкод доведені належними та допустимими доказами.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном- слід задовольнити.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст.141 ЦПК України.

а підставі викладеного та керуючись ст.ст.12,13,81,141,223,259,263-265,268 ЦПК України, ст.ст.3,15,16,391 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном- задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом її вселення до даної квартири.

Стягнути з ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Рішення може бути оскаржене на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцяти денний строк з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Учасники справи:

позивач:ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

відповідач:ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Повний текст судового рішення складено 08.08.2023 року.

Суддя А.М.Чуванова