Постанова

Іменем України

15 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 756/10603/17

провадження № 61-10472св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка дії в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 ,

відповідачі: Департамент охорони здоров`я Запорізької міської ради, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , на рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 15 червня 2022 року в складі судді Коломаренко К. А. та постанову Запорізького апеляційного суду від 13 вересня 2022 року в складі колегії суддів: Крилової О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2021 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до Департаменту охорони здоров`я Запорізької міської ради (далі - ДОЗ Запорізької міської ради), Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) про відшкодування (виплату) їй за рахунок коштів державного бюджету за завдану кримінальним правопорушенням моральну шкоду.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народила доньку ОСОБА_2 . Коли дитині було 3,5 місяці, вона разом із нею потрапили до Комунальної установи «Запорізька міська багатопрофільна дитяча лікарня № 5» (далі - КУ «Запорізька міська багатопрофільна дитяча лікарня № 5») з діагнозом - ротовірусна інфекція, де вони перебували у період із 26 по 31 грудня 2017 року. Під час лікування, медичні працівники мали зробити дитині один внутрішньовенний укол, проте у зв`язку з їхньої некомпетентністю, намагаючись зробити один укол, зробили на тілі дитини безліч проколів, а саме: на лівій кисті руки - 3 уколи, на правій кисті руки - 2 уколи, на правій ступні - 1 укол, на лівій руці, де вена - безліч уколів. У зв`язку з сильними криками дитини протягом десяти хвилин, вона почала забирати дитину із маніпуляційного кабінету. На ці крики прийшла лікар, та повідомила медичним працівникам, що для того, щоб такій маленькій дитини, у якої до того ж висока температура, зробити внутрішньовенно укол, треба спочатку напоїти її теплою водою, тоді судини трішки розширяться та буде змога легше знайти вену. Коли зробити укол не вийшло, медичні працівники встановили дитині назогастральний зонд-трубку, котра проходить через ніс, стравохід до шлунку для того, щоб дитина випила води.

Після виписки з лікарні 31 грудня 2017 року вона звернулася на Урядову «гарячу лінію» зі скаргою щодо дій медичних працівників КУ «Запорізька міська багатопрофільна лікарня № 5 та отримала відповідь, де зазначено, що її звернення розглянуто на оперативній наряді відділення, адміністрацією акцентовано увагу на виконання функціональних обов`язків всіма медичними працівниками. З медичними сестрами проведено практичне заняття з техніки постановки периферійного катетеру. Отже, у своїй відповіді, на думку позивачки, Департамент охорони здоров`я підтвердив некомпетентність медичних працівників при виконанні ними своїх посадових зобов`язань.

Позивачка зазначає, що для встановлення периферійного катетеру треба зробити внутрішньовенно укол, а для цього необхідно накласти джгут на декілька сантиметрів вище від ділянки запланованого внутрішньовенного введення, щоб розширити вену. Медичні працівники джгут не використовували, а здавлювали частини тіла дитини руками, в результаті чого на вені у дитини з`явилися велика суцільна синя пляма діаметром у 4 см.

З приводу дій медичних працівників вона зверталася до Дніпровського ГУНП України в Запорізькій області з повідомленням про вчинене кримінальне правопорушення.

ОСОБА_1 зазначає, що медичними працівника КУ «Запорізька міська багатопрофільна дитяча лікарня № 5» Запорізької міської ради Департаменту охорони здоров`я порушені немайнові права її малолітньої дитини, а саме право на охорону здоров`я, в результаті чого їм завдано моральної шкоди.

Завдана їй моральна шкода полягає у душевних стражданнях та хвилюванні, погіршенню стану здоров`я, спричиненому катуванням дитини. Завдана моральна шкода дитині полягає у катуванні та заподіянні значної шкоди тілу дитини, болях, котрі їй довелося пережити при катуванні її некваліфікованими медичними працівниками на протязі десяти хвилин, що призвело до синців на багатьох ділянках тіла.

Посилаючись на викладене, позивачка, з урахування зменшення позовних вимог, просила виплатити їй за рахунок коштів державного бюджету за завдану їй та її дитині кримінальним правопорушенням моральну шкоду в розмірі 4 204 000,00 грн.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 15 червня

2022 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 13 вересня 2022 року, позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано відсутністю будь-яких доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Розгляд Департаментом охорони здоров`я звернення позивача та проведення з медичними сестрами практичних занять з техніки постановки периферійного катетеру не свідчить про визнання відповідачем неправомірності дій медпрацівників при виконанні ними своїх посадових обов`язків.

Суд неодноразово роз`яснював позивачці, що саме входить до предмета доказування у справах про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за клопотаннями позивача неодноразово оголошував перерву у засіданнях для подання додаткових доказів, витребування доказів, звернення за правовою допомогою.

Також позивачці роз`яснювалося право зміни підстав або предмета позову, для чого також надавався час та оголошувалися перерви у судовому засіданні. Проте позивачка наданими правами не скористалася.

З огляду на відмову в задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю питання про застосування наслідків спливу строку позовної давності судами не вирішувалося.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

20 жовтня 2022 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 13 вересня 2022 року в цій справі, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Зазначає, що справу розглянуто та вирішено неповноважним складом суду (пункт 1 частини першої статті 411 ЦПК України), що є обов`язковою підставою для скасування судових рішень.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, заявниця посилається на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції їй неналежним чином надавалася безоплатна правова допомога, у зв`язку з чим було обмежено її доступ до правосуддя.

Крім того, підставами для скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

Як на підставу для скасування постанови суду апеляційної інстанції, заявниця посилається на те, що переглядаючи рішення місцевого суду, апеляційний суд не надав оцінки, що в ухвалах суду першої інстанції відсутні підписи суддів, а також залишив поза увагою, що місцевий суд постійно відмовляв позивачці у відводі складу суду, в результаті чого, на її думку, діяв упереджено.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

У грудні 2022 року ДКС України подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила її відхилити та залишити без змін оскаржувані судові рішення, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Провадження в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У грудні 2022 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що позивачка є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (том 1, а. с. 25).

Згідно з виписним епікризом з історії хвороби, ОСОБА_2 із 25 по 31 грудня 2017 року перебувала на лікуванні у П`ятій міській дитячій лікарня міста Запоріжжя. Дитина виписана з покращенням (за наполяганням батьків) з рекомендаціями щодо продовження лікування (том 1, а. с. 8).

31 грудня 2017 року об 11 годині 02 хвилини Урядовою «гарячою лінією» 1545 зареєстровано звернення ОСОБА_1 , відповідно до якого «заявниця інформує, що 25 грудня 2017 року разом з дитиною, ОСОБА_2 (2017 року народження) потрапила до П`ятої міської дитячої лікарні м. Запоріжжя. Повідомляє, що 28 грудня 2017 року медсестри ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також лікар ОСОБА_6 встановлювали дитині катетер не за протоколом, при цьому у дитини сколоті всі руки, а «катетер» так і не змогли встановити. Зазначає, що в подальшому ОСОБА_6 знала, що працівники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ставлять катетер не за протоколом, але при цьому не вчинила ніяких дій. Вказує на те, що ОСОБА_2 потрапила до зазначеної лікарні з ротовірусною інфекцією через те, що медичні працівники були без маски та дитина захворіла на ОРВІ з 28 грудня 2017 року. Просить вжити заходів впливу щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , яка чергувала 28 грудня 2017». За вказаним зверненням сформована реєстраційно-контрольна картка звернення № МІ-7694493 (том 1, а. с. 58).

При цьому запис розмови на Урядовій «гарячій лінії» працівника Державної установи «Урядовий контактний центр» із заявницею ( ОСОБА_1 ), за наслідками якої 31 грудня 2017 року зареєстроване звернення за № МІ-7694493, суду надано не було, оскільки за повідомленням Державної установи «Урядовий контактний центр» програмно-технічний комплекс Єдиної системи опрацювань звернень має обмежений ресурс, який не дозволяє зберігати записи розмов працівників Центру із заявниками більше одного року (том 1, а. с.232-233).

17 січня 2018 року за вих. № М-0029 на ім`я ОСОБА_1 . Департаментом охорони здоров`я Запорізької міської ради спрямовано лист «Про розгляд звернення», відповідно до якого Департамент охорони здоров`я по суті звернення ОСОБА_1 на Урядову «гарячу лінію» щодо дій медичних працівників КУ «Запорізька міська багатопрофільна дитяча лікарня № 5» повідомив ОСОБА_1 , що за інформацією КУ «Запорізька міська багатопрофільна дитяча лікарня № 5» 12 січня 2018 року розглянула звернення на оперативній нараді відділення, адміністрацією акцентовано увагу на виконання функціональних обов`язків всіма медичними працівниками, з медичними сестрами проведено практичне заняття з техніки постановки периферійного катетеру (том 1, а. с. 7).

29 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до начальника Дніпровського ВП ГУНП України в Запорізькій області з повідомленням про вчинене кримінальне правопорушення за частиною першою статті 137 КК України, а саме неналежне виконання обов`язків щодо охорони життя та здоров`я дітей, відповідно до якого просила внести відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування з посиланням на обставини перебування заявника в лікарні з дитиною в період із 25 по 31 грудня 2017 року (том 1, а. с. 5-6).

Позивачка неодноразово зверталася до правоохоронних органів і закладів охорони здоров`я зі скаргами на неправильність дій медичних працівників при лікуванні дитини.

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 06 січня 2021 року у справі №334/3/21 задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність відповідальних посадових осіб Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області щодо невнесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань; зобов`язано уповноважену особу Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 від 29 грудня 2020 року про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 137 КК України, та розпочати досудове розслідування, відповідно до підслідності, визначеної КПК України (том 1, а. с. 28).

20 січня 2021 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості щодо кримінального провадження за №0000118 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 137 КК України, за фабулою: «19.01.2021 надійшла ухвала Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 06.01.2021 №334/3/21, згідно якої уповноважену особу Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області зобов`язано внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 29.12.2020, про те, що у період часу з 25.12.2017 по 31.12.2017 працівники КУ «Запорізька міська багатопрофільна дитяча лікарня № 5» за адресою місто Запоріжжя, вул. Новгородська, 28, неналежно виконали обов`язки щодо охорони життя та здоров`я неповнолітнього, внаслідок несумлінного ставлення до них» (том 1, а. с. 29).

Постановою слідчого СВ відділу поліції № 5 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області від 11 березня 2021 року, винесеною у кримінальному провадженні № 0000118, ОСОБА_1 визнано потерпілою в кримінальному провадженні (том 1, а. с. 177).

Постановою слідчого СВ відділу поліції № 5 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області від 14 червня 2021 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000118 від 20 січня 2021 року закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (том 2, а. с. 18-21).

Ухвалою Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 02 липня 2021 року у справі № 337/1547/21 закрито провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову про закриття кримінального провадження ЄРДР № 0000118 від 20 січня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 137 КК України, у зв`язку зі скасуванням оскаржуваної постанови про закриття кримінального провадження прокурором (том 2, а. с. 22).

Також позивачкою надано копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, згідно з якого 07 травня 2021 року за № 0000437 до ЄРДР внесено відомості щодо кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України, за фабулою: «07.05.2021 до Запорізького РУП надійшла заява від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про те, що в період часу з 27.12.2017 по 28.12.20217 невстановлена особа, перебуваючи у КНП «Міська дитяча лікарня № 5» ЗМР, яка розташована за адресою м. Запоріжжя, вул. Новгородська, 28А, намагаючись встановити катетер для введення крапельниці малолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , спричинила останній тілесні ушкодження» (том 1, а. с. 200).

18 травня 2021 року постановою дізнавача СД Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області Головіну А. С. визнано в якості малолітньої потерпілої в кримінальному провадженні № 0000437 від 07 травня 2021 року (том 1, а. с. 201).

18 травня 2021 року постановою дізнавача СД Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області Міллер А. О. залучено до кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000437 від 07 травня 2021 року, як законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1, а. с. 202).

18 червня 2021 року ОСОБА_1 зверталася до начальника Запорізького районного управління поліції з заявою про відкриття кримінального провадження за частиною першою статті 384 КК України про введення в оману суду Департаментом охорони здоров`я на підставі ухвали Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 30 квітня 2021 року у справі № 334/2205/21, якою скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність відповідальних посадових осіб Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області щодо невнесення відомостей про вчинення кримінальних правопорушень до Єдиного реєстру досудових розслідувань задоволено; зобов`язано уповноважену особу Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 , яка надійшла до Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області 23 березня 2021 року про вчинення кримінального правопорушення, та розпочати досудове розслідування відповідно до підслідності, визначеної КПК України (том 2, а. с. 5).

01 липня 2021 року за № 0000647 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості щодо кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 384 КК України, за фабулою: «01.07.2021 до Запорізького РУП надійшла заява від ОСОБА_8 щодо введення в оману суду Департаментом охорони здоров`я» (том 2, а. с. 14).

01 вересня 2021 року за № 0000643 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості щодо кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 184 КК України за фабулою: «31.08.2021 через секретаріат ВП № 5 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області вх. №М-573 від 31.08.2021 про те, що посадові особи КУ «Запорізька міська багатопрофільна дитяча лікарня № 5» порушила права ОСОБА_1 на безоплатну медичну допомогу (том 2, а. с. 64).

07 вересня 2021 року постановою старшого дізнавача СД ВП № 5 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області Міллер А. О. визнано в якості потерпілої у кримінальному провадженні № 0000643 (том 2, а. с. 65).

29 вересня 2021 року за № 0000060 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості щодо кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 126 КК України, за фабулою: «28.09.2021 до Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області надійшла ухвала Ленінського районного суду міста Запоріжжя щодо внесення відомостей до ЄРДР відповідно заяви ОСОБА_1 про те, що вчинено мордування відносно її доньки - ОСОБА_2 (том 2, а. с. 111).

Досудове слідство у кримінальному провадженні № 0000118 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 137 КК України за фактом неналежного виконання працівниками КУ «Запорізька міська багатопрофільна дитяча лікарня № 5» обов`язків щодо охорони життя та здоров`я неповнолітнього, внаслідок несумлінного ставлення до них, триває.

Також тривають та контролюються відділом дізнання ГУНП у Запорізькій області досудові розслідування у кримінальних провадженнях № 0000697, яке розпочато 15 вересня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 126 КК України, № 0000437, яке розпочато 30 вересня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України, № 0000643, яке розпочато 01 вересня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 184 КК України (том 4, а. с. 45).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просила відшкодувати за рахунок державного бюджету моральну шкоду, завдану їй та її дитині внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а саме несумлінного ставлення медичними працівниками КУ «Запорізька міська багатопрофільна дитяча лікарня № 5» до обов`язків щодо охорони життя та здоров`я неповнолітнього. При цьому позовні вимоги до Департаменту охорони здоров`я Запорізької міської ради обґрунтовувала положеннями статей 1173, 1174 ЦК України.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 03 серпня 2020 року в справі № 817/48/18).

Аналіз статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (стаття 1167 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади або місцевого самоврядування та їх посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Ними передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади або місцевого самоврядування наявність їх вини не є необхідною, однак не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які підлягають доведенню у відповідних спорах. Підставою для притягнення органу державної влади або місцевого самоврядування до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні кожного окремого спору про відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Подібна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17 (адміністративне провадження № К/9901/59673/18), від 30 січня 2018 року у справі № 804/2252/14 (адміністративне провадження № К/9901/1359/18), від 20 лютого 2018 року в справі № 818/1394/17 (адміністративне провадження № К/9901/87/17), від 25 січня 2022 року в справі № 686/13686/21 (провадження № 61-20345св21), від07 вересня 2022 року в справі № 686/19070/21 (провадження № 61-10923св21), від 07 вересня 2022 року в справі № 686/19910/21 (провадження № 61-4426св22), від 26 вересня 2022 року в справі № 686/29071/21 (провадження № 61-7398ск22), від 27 жовтня 2022 року в справі № 686/20441/21 (провадження № 61-10923св21).

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Щодо права доступу до правосуддя, визначеного статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

У статті 1 Конституції України закріплено, що Україна є правовою державою.

Як будь-яка правова держава Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя.

Обов`язок держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

У § 36 рішення у справі «Bellet v. France» від 04 грудня 1955 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97 проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Звертаючись до Верховного Суду з касаційною скаргою, заявниця вказувала, що внаслідок неналежного надання їй безоплатної правової допомоги їй було обмежено доступ до правосуддя, передбачений статтею 6 Конвенції.

Колегія суддів Верховного Суду, аналізуючи зазначені доводи, виходить із таких міркувань.

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 03 лютого 2021 року позовна заява прийнята до розгляду та призначено підготовче засідання на 01 березня 2021 року, яке було відкладено на 23 березня 2021 року у зв`язку з наданням позивачці часу для ознайомлення з відзивом на позов та доданими до нього документами.

У засіданні 23 березня 2021 року позивачкою заявлені клопотання про витребування доказів та призначення судово-медичної та судово-фототехнічної експертиз, проте їй було відмовлено в задоволенні вказаних клопотань та оголошено перерву в підготовчому засіданні до 29 березня 2021 року.

У засіданні 29 березня 2021 року судом задоволено клопотання позивачки про продовження строку підготовчого засідання у зв`язку з необхідністю подати додаткові докази, перерва оголошена до 07 квітня 2021 року.

У зв`язку з неявкою сторін у судове засідання, призначене на 07 квітня 2021 року, у засіданні оголошена перерва до 29 квітня 2021 року.

У підготовчому засідання від 29 квітня 2021 року за клопотання позивачки вчергове оголошена перерва до 22 червня 2021 року.

У засіданні 22 червня 2021 року задоволено клопотання позивачки про витребування доказів та надання часу для подачі додаткових матеріалів, перерва оголошена до 08 липня 2021 року.

У зв`язку з ненадходженням витребуваних матеріалів та заявленим позивачем клопотанням про перенесення підготовчого засідання у зв`язку з неявкою адвоката, суд оголосив перерву до 10 серпня 2021 року.

Призначене на 10 серпня 2021 року підготовче засідання перенесено на 25 серпня 2021 року у зв`язку з неявкою сторін.

25 серпня 2021 року судом першої інстанції відкладено підготовче засідання у зв`язку з відсутністю у позивачки адвоката та наданням їй часу, необхідного для отримання правової допомоги.

06 жовтня 2021 року судом першої інстанції відкладено підготовче засідання у зв`язку з неявкою позивачки.

Під час підготовчого судового засідання 04 листопада 2021 року суд запитував учасників справи чи не бажають вони укласти мирову угоду, чи є у них клопотання про залучення до участі в справі інших осіб, та заміну неналежних відповідачів. Відповідні клопотання позивачкою не були заявлені. Ухвалою суду закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 06 грудня 2021 року. Вказана ухвала оскаржена позивачкою в апеляційному порядку.

23 листопада 2021 року ОСОБА_1 заявлено відвід судді Коломаренко К. А. Ухвалою судді від 24 листопада 2021 року заявлений позивачкою відвід визнано необґрунтованим.

01 грудня 2021 року (у період перебування справи в Запорізькому апеляційному суді) від позивачки надійшла друга заява про відвід судді Коломаренко К. А., який ухвалою від 06 грудня 2021 року визнаний необґрунтованим.

06 січня 2022 року матеріали цивільної справи повернулися з апеляційного суду до суду першої інстанції та ухвалою суду від 10 січня 2022 року судове засідання призначено на 10 лютого 2022 року.

07 лютого 2022 року позивачкою подана до суду заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з поданою до Верховного Суду касаційною скаргою на ухвали про відвід судді та знову заявлено відвід судді Коломаренко К. А., який вирішений судом та в його задоволенні відмовлено.

10 лютого 2022 року судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою позивачки.

В судовому засіданні 26 травня 2022 року позивачкою було заявлено клопотання про повернення справи на стадію підготовчого засідання, судом оголошено перерву та надано ОСОБА_1 час для обґрунтування поданого нею клопотання.

Протокольною ухвалою від 15 червня 2022 року позивачці відмовлено у задоволенні поданого нею клопотання про повернення справи на стадію підготовчого засідання у зв`язку з його необґрунтованістю. В судовому засіданні заслухані пояснення сторін, досліджені наявні в матеріалах справи докази та ухвалено судове рішення.

Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу, що кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

02 квітня 2021 року на підставі договору доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_1 призначено адвоката Насонову М. С., яка брала участь у судовому засіданні суду першої інстанції 22 червня 2021 року (том 1, а. с. 210-212).

У липні 2021 року ОСОБА_1 зверталася до Запорізького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги з заявою про відмову від адвоката Насонової М. С. у зв`язку з її професійною некомпетентністю та просила надати їй іншого адвоката (том 2, а. с. 17).

25 серпня 2021 року судом першої інстанції відкладено підготовче засідання у зв`язку з відсутністю у позивачки адвоката та наданням їй часу для отримання правової допомоги (том 2, а. с. 37).

Наказом Запорізького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 25 серпня 2021 року здійснено заміну адвоката Насонову М. С. (том 3, а. с. 39).

03 вересня 2021 року на підставі договору про надання безоплатної вторинної правової допомоги, ОСОБА_1 було призначено адвоката Лічман І. І. (том 2, а. с. 43). 09 вересня 2021 року адвокат ознайомилася з матеріалами справи та брала участь у судовому засіданні 24 вересня 2021 року (том 2, а. с. 73-75).

28 вересня 2021 року адвокат Лічман І. І. подала до суду першої інстанції заяву, в якій повідомила, що нею припинено надання правової допомоги ОСОБА_1 (том 2, а. с. 81).

17 лютого 2022 року Дисциплінарна палата кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Запорізької області розглянула скаргу ОСОБА_1 щодо адвоката Насонової М. С. та рішенням визнала, що в діях останньої є склад дисциплінарного проступку та застосувала до неї дисциплінарне стягнення у вигляді попередження (том 3, а. с. 160).

У подальшому ОСОБА_1 особисто в судових засіданнях захищала свої права та права своєї дитини. При цьому суд неодноразово оголошував в судових засіданнях перерви за клопотаннями позивачки.

Враховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду доходить висновку, що доводи ОСОБА_1 про неналежне надання їй безоплатної правової допомоги, в результаті чого, на її думку, їй обмежено доступ до правосуддя, не знайшли свого підтвердження. Суд першої інстанції не обмежив позивачку у доступі до правосуддя, а навпаки, протягом всього розгляду справи неодноразово роз`яснював їй, що входить до предмета доказування у справах про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, запитував чи не бажає вона замінити неналежного відповідача в справі, за її клопотаннями неодноразово оголошував перерву у засіданнях для подання нею додаткових доказів, їх витребування, а також надання часу для укладення угоди про надання правової допомоги.

Щодо належного відповідача у справі

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Звертаючись до суду з цим позовом до Департаменту охорони здоров`я Запорізької міської ради, ОСОБА_1 просила відшкодувати за рахунок державного бюджету моральну шкоду, завдану їй та її дитині внаслідок вчинення кримінального правопорушення, посилаючись при цьому на норми статей 1173, 1174 ЦК України.

Застосовуючи положення статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Як правильно встановлено судами, численнізвернення позивачки до правоохоронних органів та проведення відповідного розслідування щодо правомірності та компетентності дій медичних працівників лікарні, а також проведення відповідних розслідувань не потягли за собою жодного компетентного висновку про неправомірність або протиправність дій медичних працівників, а остаточних рішень за результатами здійснення досудових розслідувань у кримінальних провадженнях позивачкою не надано. Кримінальні провадження тривають, висновки на час розгляду справи відсутні.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 не довела у встановленому законом порядку факту завдання їй моральної шкоди, а саме наявності протиправних дій посадових чи службових осіб органу місцевого самоврядування і причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та завданою моральною шкодою.

Позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення працівниками лікарні дій, спрямованих на завдання шкоди дитині, та не довела, що дії медичних працівників призвели до будь-якого погіршення стану здоров`я дитини або будь-яких інших негативних наслідків, внаслідок чого позивачка мала б право на відшкодування відповідної шкоди.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Результат аналізу статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) викладено висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та ухвалює рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Звертаючись до суду з позовними вимоги до Департаменту охорони здоров`я Запорізької міської ради та Державної казначейської служби України, ОСОБА_1 , діючи в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки, посилалася на те, що моральна шкода їй завдана саме внаслідок несумлінного виконання медичними працівниками КУ «Запорізька міська багатопрофільна дитяча лікарня № 5» своїх обов`язків щодо охорони життя та здоров`я. При цьому, заявлені вимоги саме до Департаменту охорони здоров`я Запорізької міської ради ОСОБА_1 мотивувала тим, що КУ «Запорізька міська багатопрофільна дитяча лікарня № 5» не може бути відповідачем у цій справі, оскільки її статутний капітал складає 23 000,00 грн, що у випадку задоволення позову не зможе покрити витрати на відшкодування моральної шкоди в розмірі 4 204 000,00 грн.

Позовних вимог до КУ «Запорізька міська багатопрофільна дитяча лікарня № 5» позивачка не заявляла.

На підставі рішення Запорізької міської ради від 19 грудня 2018 № 80 КУ «Запорізька міська багатопрофільна дитяча лікарня № 5» припинила свою діяльність шляхом перетворення у комунальне некомерційне підприємство «Міська дитяча лікарня № 5» Запорізької міської ради» (далі - КНП «Міська дитяча лікарня № 5»). Цим же рішенням затверджено статут КНП «Міська дитяча лікарня № 5».

Відповідно до пункту 1.1 розділу 1 Статуту КНП «Міська дитяча лікарня №5» Запорізької міської ради є лікарняним закладом охорони здоров`я - комунальним унітарним некомерційним підприємством вторинного рівня надання амбулаторної та стаціонарної спеціалізованої медичної допомоги дитячому населенню та є багатопрофільною лікарнею інтенсивного лікування дитячого населення другого рівня надання медичної допомоги відповідно до порядку та на умовах, встановлених законодавством України та цим Статутом.

Підприємство засноване на комунальній власності територіальної громади міста Запоріжжя (пункт 1.3 Статуту).

Засновником і власником підприємства є територіальна громада міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради (пункт 1. 4 Статуту).

Згідно з пунктом 1.9 Статуту підприємство є юридичною особою згідно з чинним законодавством України, володіє відокремленим майном, яке передано йому в оперативне управління, має самостійний баланс, відповідні рахунки в органах Державної казначейської служби України, установах банків, печатку зі своїм найменуванням, а також штампи та печатки, необхідні для виконання покладених на нього завдань, бланки та інші реквізити, укладає від свого імені договори, набуває майнові та особисті немайнові права, може бути позивачем і відповідачем у судових установах. Питання діяльності Підприємства, не передбачені даним Статутом, регулюються чинним законодавством.

Встановивши, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди заявлені з приводу несумлінного виконання медичними працівниками КУ «Запорізька міська багатопрофільна дитяча лікарня № 5» (КНП«Міська дитяча лікарня № 5» Запорізької міської ради) своїх обов`язків щодо охорони життя та здоров`я, останнє, в свою чергу, є окремою юридичною особою та може виступати відповідачем у судових установах, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про те, що при зверненні до суду позивачка неправильно визначила суб`єктний склад учасників справи, зокрема, пред`явивши позов до Департаменту охорони здоров`я Запорізької міської ради, не зазначила при цьому якими саме діями, бездіяльністю останнього їй завдано моральну шкоду, та не пред`явила позовні вимоги до належного відповідача - КНП«Міська дитяча лікарня № 5» Запорізької міської ради.

Доводи позивачки, викладені у позовній заяві, про те, що КУ «Запорізька міська багатопрофільна дитяча лікарня № 5» не може бути відповідачем у цій справі, оскільки її статутний капітал складає 23 000,00 грн, що у випадку задоволення позову не зможе покрити витрати на відшкодування моральної шкоди в розмірі 4 204 000,00 грн, не заслуговують на увагу, оскільки розмір статутного капіталу не впливає на обов`язок позивача та суду визначити правильний суб`єктний склад учасників справи та не звільняє від відповідальності юридичну особу, яка самостійно, відповідно до Статуту, набуває майнові та особисті немайнові права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 5023/4388/12 (провадження № 12-102гс18) за заявою Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Лозівського міськрайонного центру зайнятості до Комунального підприємства «Комбінат комунальних підприємств» Лозівської міської ради Харківської області (далі - КП «Комбінат комунальних підприємств», боржник, банкрут) про визнання банкрутом зазначила, що у низці випадків ЄСПЛ визнавав державу відповідальною за борги підприємств незалежно від їх формальної класифікації у внутрішньодержавному праві (рішення від 30 листопада 2004 року у справі «Михайленки та інші проти України», пункт 45, рішення від 04 квітня 2006 року у справі «Лисянський проти України», пункт 19, рішення від 03 квітня 2007 року у справі «Кооперативу Агрікола Слобозія-Ханесей проти Молдови», пункти 18,19, рішення від 12 квітня 2007 року у справі «Григор`єв та Какаурова проти Російської Федерації», пункт 35, рішення від 15 січня 2008 року у справі «Р. Качапор та інші проти Сербії». Отже, внутрішньодержавний правовий статус підприємства як самостійної юридичної особи сам по собі не звільняє державу від відповідальності за борги підприємств у межах Конвенції.

Крім того, при визначенні умов субсидіарної відповідальності необхідно враховувати, що зазначені особи (засновники, учасники, акціонери) можуть бути притягнуті до такої відповідальності лише в тих випадках, коли неспроможність (банкрутство) викликана їх вказівками або іншими винними діями.

При зверненні до суду з відповідною вимогою, у тому числі при здійсненні ліквідаційної процедури, має бути доведено, що особа чи орган, що контролює юридичну особу, своїми діями довела боржника до стану, що не дозволяє йому задовольнити вимоги кредиторів.

При цьому за загальним правилом у разі недостатності коштів у комунального унітарного комерційного підприємства для відповідальності за своїм зобов`язанням, пов`язаним із господарською діяльністю, орган, до сфери управління якого входить підприємство, не несе повну субсидіарну відповідальність за господарськими зобов`язаннями цього підприємства (частина сьома статті 77 ГК України).

Комерційні комунальні підприємства за своїми зобов`язаннями відповідають самостійно.

Отже, субсидіарна відповідальність органу місцевого самоврядування за зобов`язаннями комунальних комерційних підприємств не настає, крім випадку, якщо буде доведено, що комунальне комерційне підприємство було доведено до банкрутства саме діями його засновника (учасника) - органу місцевого самоврядування.

Для вирішення питання про субсидіарну відповідальність підприємства та органу місцевого самоврядування (як учасника та засновника такої юридичної особи) необхідно встановлення наявності чи відсутності підстав та умов покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями створеного нею комунального підприємства, зокрема мету здійснення господарської діяльності підприємства, його сферу діяльності та факт банкрутства.

Подібний за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 711/3288/17-ц (провадження № 61-25288сво18) та Верховного Суду від 21 квітня 2021 року в справі № 304/1745/18 (провадження № 61-22663св19).

Враховуючи наведене, у справі, що переглядається, позовні вимоги, пред`явлені до Департаменту охорони здоров`я Запорізької міської ради, не підлягають задоволенню з огляду на те, що останнійне може нести відповідальність за дії лікарні, оскільки у цій справі, в межах предмету та підстав позову не доведено протиправних дій чи бездіяльності Департаменту охорони здоров`я Запорізької міської ради, які б перебували у причинному зв`язку з обставинами, з якими позивачка пов`язує завдання їй моральної шкоди.

КНП«Міська дитяча лікарня № 5» Запорізької міської ради є самостійним суб`єктом правовідносин, проте позовні вимоги до неї позивачкою не заявлено.

Доводи касаційної скарги щодо вирішення справи неповноваженим складом суду, спростовуються матеріалами справи, оскільки не доведені належним чином. Позивачка неодноразово зверталася до суду першої інстанції із заявами про відвід судді Коломаренко К. А., висловлюючи їй свою недовіру.

Проте ухвалами Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 24 листопада, 06 грудня 2021 року та від 07 лютого, 23 травня, 15 червня 2022 року заявлені позивачкою відводи були визнані необґрунтованими.

Посилання заявниці на порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо неналежного збирання доказів у справі не заслуговують на увагу, оскільки обов`язок доказування покладається на сторони, а суд не може збирати докази за власною ініціативою. При цьому, суд неодноразово оголошував в судових засіданнях перерви за клопотанням позивача та надавав їй час для надання додаткових доказів.

Посилання заявниці на ненадання апеляційним судом оцінки доводам, вказаним у поясненнях до апеляційної скарги, щодо відсутності в ухвалах суду першої інстанції підписів не підтверджені, а всі наявні в матеріалах справи оригінали судових рішень підписані належним складом суду.

Таким чином, вирішуючи спір, суди попередніх інстанції дійшли обґрунтованого висновку, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження неправомірності або протиправності дій медичних працівників, як і остаточних рішень за результатами здійснення досудових розслідувань у кримінальних провадженнях, тому обґрунтовано відмовили у відшкодуванні моральної шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

З огляду на викладене Верховний Суд, у межах доводів касаційної скарги, дійшов висновку, що вони належним чином не підтверджені та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 15 червня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 13 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська Судді: С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк В. А. Стрільчук