ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 лютого 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/1682/21

Головуючий у першій інстанції Олійник В. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/494/23

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.Н.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс»

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07 липня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (суддя Олійник В.П.), ухвалене у м. Ніжин,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ТОВ "ФК "Паріс" звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення 2750,05 доларів США, як 3% річних в порядку ст.625 ЦК України за невиконання відповідачем умов кредитного договору №552-054 від 14 серпня 2007 року, за період з 26 січня 2018 року по 25 січня 2021 року. Позов обгрунтовується тим, що 14 серпня 2007 року між ВАТ «Банк «Демарк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №552-054, предметом якого є кредит у розмірі 30000 доларів США. Згідно результатів відкритих торгів (аукціону), які проводилися у відповідності до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з метою продажу майна неплатоспроможного банку (Протокол електронних торгів №UA-EA-2019-04-02-000005-b від 11 квітня 2019 року), 13 травня 2019 року між ПАТ «Банк «Демарк» та ТОВ "ФК "ПАРІС" було укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №552-054, сума, яка підлягала сплаті TOB «ФК «Парі» ПАТ «Банк «Демарк» складає 5000000 грн.. Відповідно до платіжного доручення № 197 від 17 квітня 2019 року TOB «ФК «Паріс» було сплачено ПАТ «Банк «Демарк» за всі лоти, в тому числі за договором про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги №552-054 від 20 травня 2019 року. ТОВ "ФК "ПАРІС" набуло право вимоги заборгованості за Кредитним договором №552-054 від 14 серпня 2007 року. У зв`язку з простроченням грошового зобов`язання у сумі 30556,11 доларів США ТОВ "ФК "ПАРІС" нараховано 3% річних за користування грошовими коштами за період з 26 січня 2018 року по 25 січня 2021 року, що складає 2750,05 доларів США.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07 липня 2021 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено,стягнуто з відповідача на користь позивача 2750 доларів 05 центів США, як 3% річних за прострочення виконання грошового зобов"язання та 2270 грн судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того що до ТОВ "ФК "ПАРІС" перейшло право вимоги за кредитним договором №552-054 від 14.08.202007 року укладеним між ВАТ «Банк «Демарк» та ОСОБА_1 , строк виконання якого настав 14 серпня 2012 року, а тому позивач має право на нарухування та стягнення 3% річних передбачених ст.625 ЦК України. Оскільки в кредит отримувались кошти в іноземній валюті, то і розрахунок та стягнення відсотків повинно проводитись в іноземній валюті.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить суд скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідач в апеляційній скарзі зазначає про те, що позивач, як кредитор, пропустив строк звернення до суду з вимогами до відповідача, як боржника про стягнення суми позики, а тому суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення нарахувань передбачених ст.625 ЦК України. Оскарджуване рішення суду суперечить практиці Верховного суду по розгляду аналогічних спорів.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "ФК "ПАРІС" просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишити без змін рішення суду першої інстанції. У відзиві позивач зазначає, що посилання відповідача на судову практику розгляду справ Верховним судом не може бути підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони ухвалені у справах які не є аналогічними. ТОВ "ФК "ПАРІС" заперечує проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки їх розмір не є співмірним.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону частково не відповідає судове рішення суду першої інстанції.

По справі встановлено, що між ВАТ "Банк Демарк" (правонаступником якого є ПАТ "Банк Демарк" ) та відповідачем ОСОБА_1 14 серпня 2007 укладений кредитний договір №552-054, предметом якого є кредит у розмірі 30000 доларів США, зі сплатою 15% річних, з кінцевим строком повернення до 14 серпня 2012 року.( а.с.7-10)

Згідно протоколу електронного аукціону № UA-EA-2019-04-02-000005-b від 11 квітня 2019 року переможцем аукціону є ТОВ "ФК "ПАРІС" , сума, яка підлягає сплаті переможцем банку - 5 000 000 грн., що підтверджується платіжним доручення № 197 від 17 квітня 2019 року.(а.с. 17-18,19))

Відповідно до договору № 552-054 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 20 травня 2019 року ПАТ «Банк «Демарк» відступає шляхом продажу новому кредитору ТОВ "ФК "ПАРІС" належні банку права вимоги по кредитних договорах, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цими договорами, права вимоги банку первісного кредитора до позичальників/іпотекодавців/заставодавців/поручителів, зазначених у додатку № 1 до цього договору.( а.с.12-14)

У додатку № 1 до договору № 552-054 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 20 травня 2019 року боржником зазначений ОСОБА_1 за кредитним договором № 552-054 від 14 серпня 2007 року, укладений між ПАТ "Банк «Демарк» та ОСОБА_1 та за договором застави № б/н від 14 серпня 2007 року, укладений між ПАТ "Банк «Демарк» та ОСОБА_1 .. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора станом на 20 травня 2019 року за кредитним договором № 552-054 від 14 серпня 2007 року, який укладений з ОСОБА_1 з усіма наступними змінами та доповненнями до нього, становить 30556,11 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на 20 травня 2019 року становить 805709,68 грн., в тому числі: заборгованість по кредиту за період з 14 серпня 2007 року по 20 травня 2019 року включно 16 228,91 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на 20 травня 2019 року становить 427927,18 грн; заборгованість за процентами за період з 14 серпня 2007 року по 20 травня 2019 року включно 14227,20 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ на 20 травня 2019 року становить 377728,50 грн. ( а.с.15,16

26 січня 2021 року ТОВ "ФК "ПАРІС" надіслало на адресу ОСОБА_1 повідомлення № 552-054-1 про необхідність з 20 травня 2019 року здійснювати усі платежі за реквізитами нового кредитора.(а.с.20)

Відповідно до пункту першого частини першої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як передбачено частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями статті 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 Цивільного кодексу України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 517 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Судом встановлено, що на підставі договору цесії (відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги) № 552-054 від 20 травня 2019 року ТОВ "ФК "ПАРІС" отримало від ПАТ «Банк «Демарк» право вимоги до ОСОБА_1 в частині заборгованості у розмірі 30556,11 доларів США за кредитним договором №552-054 від 14 серпня 2007 року.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Судом встановлено, що на підтвердження наявності заборгованості за кредитним договором та невиконання договірних зобов`язань позивачем надано вимогу про виконання умов договору від 26.01.2021 року за № 552-054-2, яка залишилась без виконання. ( а.с. 20)

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 266 ЦК України).

Верховний Суд України та Верховний Суд неодноразово зазначали, що за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша цієї статті), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 266 ЦК України).

Верховний Суд України та Верховний Суд неодноразово зазначали, що за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша цієї статті), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зазначив, що конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Звертаючись до суду з даним позовом ТОВ "ФК "ПАРІС" просило стягнути із ОСОБА_1 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту та відсотками за період з 26.01.2018 року по 25.01. 2021 року;

3 % річних нараховані на задавнену вимогу, оскільки строк виконання зобов`язань ОСОБА_1 по кредитному договору настав 14 серпня 2012 року. Позовна давність щодо стягнення боргу за кредитним договором спливла, тому правовідносини між сторонами трансформувалися у натуральне зобов`язання

ТОВ "ФК "ПАРІС" позову про стягнення задавненої вимоги (основної заборгованості та відсотків) не пред`явило.

Задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.

Законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.

Приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги;

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог ТОВ "ФК "ПАРІС" до ОСОБА_1 слід відмовити в зв`язку з тим, що позов про стягнення 3 % річних, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Зазначений висновок суду узгоджується з висновком суду касаційної інстанції зробленим у постанові Верховного суду від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20.

Як вбачається відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3405 грн.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07 липня 2021 - скасувати.

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» » ( місце знаходження 03150, м.Київ, Печерський район, вул.Велика Василівська, буд.77А, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 38962392) на користь ОСОБА_1 (місце проживання в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 судовий збір за розгляд справи апеляційним судом у сумі 3405 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: