ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 квітня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/962/22

Головуючий у першій інстанції Логвіна Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/158/23

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Чернігівській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Чернігівській області на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Чернігівській області про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час відсторонення,

місце ухвалення судового рішення м. Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 29 серпня 2022 року.

У С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Чернігівській області, в якому просив: визнати незаконним та скасувати наказ № 201-к від 24 листопада 2021 року про відсторонення його від роботи; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, ОСОБА_1 зазначав, що з 06 квітня 2020 року обіймав посаду механіка в Управлінні Державного агентства меліорації та рибного господарства у Чернігівській області. Наказом відповідача від 24 листопада 2021 року його відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення проти COVID-19. Вважав наказ незаконним, оскільки він суперечить положенням ст. 43 Конституції України та ст. 46 КЗпП України. Указував на те, що у зв`язку з незаконним відстороненням від роботи, має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 серпня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ начальника Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Чернігівській області від 24 листопада 2021 року № 201-К про відсторонення ОСОБА_1 , механіка управління від роботи з 25 листопада 2021 року на час відсутності щеплення від COVID-19 без збереження заробітної плати.

Стягнуто з Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 25 листопада 2021 року по 27 березня 2022 року включно в сумі 35 060,03 грн, виплату вказаної суми провести після утримання податків та інших обов`язкових платежів на користь держави.

Стягнуто з Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 984,80 грн.

В апеляційній скарзі Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Чернігівській області, вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції про те, що оспорюваний наказ є незаконним.

Указує на те, що позивач свідомо відмовився від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 і не мав наміру проходити вакцинацію.

На думку скаржника, висновок суду першої інстанції про те, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти собі на життя працею шляхом його обмеження, є помилковим, оскільки наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 та постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 видані відповідно до вимог Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Згідно із статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідності, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Держава, встановивши правило про те, що без щеплень працівник не може бути допущеним до роботи, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх працівників Управління, а й захищає таким чином самого працівника, який не отримав профілактичні щеплення.

Скаржник наголошує на тому, що відсторонення відповідача від роботи здійснено відповідно до положень статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», статті 46 КЗпП України.

У наданому відзиві ОСОБА_1 , не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить відмовити відповідачу у її задоволенні, а рішення суду залишити без змін.

Доводи відзиву зводяться до того, що під час прийняття оспорюваного наказу ОСОБА_1 продовжував виконувати свої посадові обов`язки. Указує на те, що відповідачем не доведено правомірності відсторонення позивача від роботи, факту його відмови чи ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, а також не дотримано порядку відсторонення позивача від роботи, встановленого ст. 7, ч. 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», який має вищу юридичну силу, ніж підзаконні нормативно-правові акти.

Наголошує на тому, що його відсторонено від виконання посадових обов`язків на весь час відсутності щеплення проти COVID-19, а не на період дії карантину, як передбачено у Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, який затверджено наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2152, що набрав чинності 08 листопада 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить частково задовольнити, а рішення суду змінити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 4 статті 376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відсторонення від роботи без збереження заробітної плати є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, ураховуючи п. 1 ст. 92 Конституції України, таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, в результаті чого визнав незаконним та скасував наказ від 24 листопада 2021 року № 201-к про відсторонення позивача від роботи.

Установивши, що ОСОБА_1 незаконно відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на підставі наказу від 24 листопада 2021 року № 201-к, суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за період з 25 листопада 2021 року по 27 березня 2022 року включно у сумі 35 060,03 грн, виплату вказаної суми провести після утримання податків та інших обов`язкових платежів на користь держави.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, але вважає хибними наведені судом мотиви в частині вирішених позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення, виходячи з наступного.

У справі встановлено, з 06 квітня 2020 року ОСОБА_1 працював на посаді механіка в Управлінні Державного агентства меліорації та рибного господарства у Чернігівській області (а.с. 16).

21 жовтня 2021 року Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Чернігівській області видало наказ № 136-од «Про надання копії COVID-сертифікатів», на виконання наказу МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2152 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за № 1306/36928, за яким державним службовцям та працівникам Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Чернігівській області у строк до 05 листопада 2021 року необхідно надати до сектору роботи з персоналом копії COVID-сертифікатів/свідоцтв про вакцинацію або копії медичних висновків про наявність протипоказань до щеплення від COVID-19, а у разі їх відсутності письмові пояснення про причини їх неподання. Із даним наказом ОСОБА_1 ознайомлений (а.с. 49).

05 листопада 2022 року Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Чернігівській області письмово повідомило ОСОБА_1 про те, що з 08 листопада 2021 року на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення проти COVID-19 обов`язкове для працівників управління (а.с. 52).

На підставі наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та пункту 41-6 Постанови КМУ від 09 грудня 2020 року №1236 запропоновано ОСОБА_1 до 05 листопада 2021 року надати документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, наприклад: документ, який підтверджує отримання повного курсу вакцинації або одну дозу дводозної вакцини, включеної ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; міжнародний внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою дводозної вакцини (жовтий сертифікат) або однією дозою однодозної вакцини чи двома дозами дводозної вакцини (зелений сертифікат), які включені ВООЗ до переліку дозволених до використання в надзвичайних ситуаціях. Також запропоновано ОСОБА_1 надати довідку про абсолютні протипоказання відповідно до переліку медичних протипоказань та застережень до профілактичного щеплення, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2021 року №595.

Повідомлено ОСОБА_1 , що якщо до 05 листопада 2021 року не буде надано жодного з вищевказаних документів з моменту виходу на роботу з відпустки його буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року № 1645-III.

Наказом Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Чернігівській області від 24 листопада 2021 року № 201-к «Про відсторонення від роботи ОСОБА_2 », відсторонено ОСОБА_1 , механіка управління від роботи з 25 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Підстава: повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 05 листопада 2022 року №1194 (а.с. 15).

Наказом Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Чернігівській області від 28 березня 2022 року № 33-к «Про організацію роботи механіка ОСОБА_2 в умовах воєнного стану», допущено ОСОБА_1 , механіка управління до роботи з 28 березня 2022 року (а.с. 41).

Щодо визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що «нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначені цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) вказано, що застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Отже, в ході вирішення спору підлягають встановленню обставини, що зумовили необхідність відсторонення ОСОБА_1 від роботи через наявність реальних загроз, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивача заробітку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 обіймав посаду механіка Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Чернігівській області

Наказом Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Чернігівській області від 24 листопада 2021 року № 201-к, відсторонено ОСОБА_1 , механіка управління від роботи з 25 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.

Відповідно до посадової інструкції механіка управління, з якою ознайомлено ОСОБА_1 06 квітня 2020 року (а.с. 17), до завдань та обов`язків позивача входить організація роботи транспорту та флоту управління, подання керівництву пропозиції щодо переоснащення автотранспорту та плавзасобів, здійснення контролю за обліком автотранспорту та плавзасобів, складання та оформлення технічної та звітної документації, визначення основних потреб з питань технічного забезпечення управління, участь у проведенні занять та перевірці знань з працівниками управління з питань правил дорожнього руху, правил судноплавства, технічного обслуговування транспортних засобів та плавзасобів, участь у технічному огляді плавзасобів та автотранспорту управління та надання пропозицій по усуненню недоліків, готування заявок на придбання запасних частин на автомобілі та плавзасоби, складання актів на списання непридатних запасних частин та використаних матеріалів, випуск на лінію автотранспорту, перевірку його справності, видача, реєстрування та приймання в належно оформленому стані шляхових листів, організація роботи по ремонту транспортних засобів та плавзасобів, які проводяться в ремонтних майстернях управління, здійснення контролю за використанням запчастин в процесі ремонту плавзасобів старшиною-мотористом, виконання службових вказівок начальника управління.

З огляду на робочу інструкцію механіка Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Чернігівській області, колегія суддів враховує, що застосування до позивача такого заходу, як відсторонення від роботи, не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми.

При видачі наказу про відсторонення ОСОБА_1 від роботи, відповідач не посилався і за обставинами справи не встановлено жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від виконання ним своїх посадових обов`язків.

Відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення ОСОБА_1 тим, що він, працюючи механіком управління, міг спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Чернігівській області тощо.

Позивача відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що він працював в Управлінні Державного агентства меліорації та рибного господарства у Чернігівській області, всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним).

При цьому, як вбачається з доданих позивачем до відзиву на апеляційну скаргу путівних листів, актів списання мастила та дефектних актів за грудень 2021 січень 2022 років (а.с. 135-194), ОСОБА_1 продовжував виконувати трудову функцію, тобто фактичного відсторонення позивача від роботи не відбулося, проте він був позбавлений заробітку за період з 25 листопада 2011 року по 27 березня 2022 року.

Зазначене у сукупності приводить апеляційний суд до переконання, що таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача.

За таких обставин, суд першої інстанції зробив правильний висновок про визнання незаконним та скасування наказу від 24 листопада 2021 року № 201-к про відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати, проте помилився щодо мотивів такого рішення в цій частині позовних вимог.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) вказано, що «оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови. У зв`язку із цим у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати».

Якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Таким чином, у разі незаконного відсторонення працівника від роботи, він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19).

Установивши, що ОСОБА_1 з 25 листопада 2021 року по 27 березня 2022 року незаконно відсторонили від виконання його посадових обов`язків із зупиненням виплати йому заробітної плати, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час його вимушеного прогулу у розмірі 35 060,03 грн, розрахунок якого проведено з урахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Доводів та заперечень з приводу розміру стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthersv. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Ураховуючи наведене, апеляційна скарга Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Чернігівській області підлягає частковому задоволенню, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 серпня 2022 року зміні шляхом викладення його мотивувальної частини щодо визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Оскільки судове рішення змінено в частині мотивів вирішення позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. 367, 368, 374, ч. 4 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Чернігівській області задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 серпня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину щодо визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 квітня 2023 року.

Головуюча Н.В. Шитченко

Судді Н.В. Висоцька

О.І. Онищенко