ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 639/7728/21
Номер провадження 22-ц/818/604/23
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

представник позивача адвоката Жарової-Тітарьової Л. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 січня 2023 року в складі судді Гаврилюк С.М.,у справі № 639/7728/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Харківська міська рада, про визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями за давністю користування (набувальною давністю),

в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Харківська міська рада, про визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями за давністю користування (набувальною давністю).

Позов, з урахуванням уточнень, мотивований тим, що йому на праві власності належить 1/4 частина житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування, посвідченого 02 жовтня 2001 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Костенко С.А. за реєстровим № 2762. За відомостями Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації») Харківської міської ради, співвласниками вказаного будинку з надвірними будівлями є ОСОБА_3 на 3/20 частки на підставі рішення народного суду Жовтневого району м. Харкова від 30 вересня 1974 року; ОСОБА_4 на 3/10 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 29 липня 1977 року П`ятою Харківською державною нотаріальною конторою (далі - П`ята ХДНК) за реєстровим № 1-994; ОСОБА_5 на 3/10 частки на підставі рішення Жовтневого районного народного суду м. Харкова від 23 червня 1981 року у справі № 2-916. Зазначив, що він та його родина з 2001 року користуються усім будинком та усіма надвірними будівлями. Відповідачі протягом всього часу будинком не цікавилися і не претендували на нього. Крім того, ним у спірному будинку зроблені перепланування кімнат та капітальний ремонт, прибудову тераси, проведення каналізації, перебудову сараю. Його володіння вказаним будинок було добросовісним, відкритим і безперервним та беззаперечним з 2001 року, більше десяти років.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності за давністю користування (набувальною давністю) на 3/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 у вигляді житлового будинку А-1, прибудови «а», тераси «а5», зливної ями № 9, 10, огорожі № 5, 8, 11, воріт № 6, хвіртки № 7.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 січня 2023 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.Сам по собі факт відкритого і безперервного користування нерухомим майном не може бути підставою для виникнення у позивача права власності на нього за набувальною давністю у розумінні статті 344 ЦК України.

11 лютого 2023 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при укладенні договору дарування від 02 жовтня 2001 року на 1/4 спірного житлового будинку, він був впевнений, що на будинок ніхто не претендує, оскільки перед укладенням угоди йому був показаний весь будинок та відчужувач повідомив, що інша частина будинку безхазяйна. На час придбання 1/4 спірного будинку він був в напівзруйнованому стані, потребував капітального ремонту, в ньому не було ніяких речей, в ньому ніхто не проживав. У зв`язку з чим, він зробив висновок, що співвласники будинку фактично відмовились від права власності на свої частки у цьому будинку. Зазначає, що він відкрито, без таємниць володів будинком понад 20 років.

Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду з`явився представник позивача адвокат Жарова-Тітарьова Л. М., інші сторони - учасники судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 06 квітня 2023 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників: відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , повернуті на адресу апеляційного суду з відмітками від 21 березня 2023 року «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 2, а.с.37-42), що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки. ОСОБА_1 , та Харківська міська рада повідомлення отримали 20 та 22 березня 2023 року (т. 2, а.с. 43,44).

Відповідно довідок відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області від 08 грудня 2021 року, місце проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не значиться зареєстрованим ( т. 1 а.с.23-25).

Враховуючи вказані обставини, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження яких невідоме, викликалися до суду, відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, яке було розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Отже, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи відповідачі, згідно з вимогами частини 11 статті 128 ЦПК України, у судове засідання не з`явилися, в порушення частини 3 статті 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомили.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача адвоката Жарову-Тітарьову Л. М.., яка підтримала апеляційну скаргу, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 , на підставі договору дарування частки жилого будинку, посвідченого 02 жовтня 2001 року приватним нотаріусом ХМНО Костенко С.А. за реєстровим № 2762, на праві приватної власності належить 1/4 частина жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.2).

Відповідно до копії листа КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 22 жовтня 2021 року № 7672/0411/21, за наявними архівними матеріалами реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 станом на 31 грудня 2012 року проведено КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради наступним чином:

- 1/4 частка за ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 02 жовтня 2001 року приватним нотаріусом ХМНО Костенко С.А. за реєстровим № 2762;

-3/20 частки за ОСОБА_3 на підставі рішення народного суду Жовтневого району м. Харкова від 30 вересня 1974 року;

-3/10 частки за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 29 липня 1977 року П`ятою ХДНК за реєстровим № 1-994;

-3/10 частки за ОСОБА_5 на підставі рішення Жовтневого районного народного суду м. Харкова від 23 червня 1981 року, справа № 2-916 (а.с.15-16).

Відповідно до копії технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , виготовленого 12 січня 2022 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельний Інвестиційний Центр» (далі - ТОВ «Будівельний-Інвестиційний Центр») на замовлення ОСОБА_1 , та з копії довідки ТОВ «Будівельний-Інвестиційний Центр» від 19 січня 2022 року № 465/19-01, будинок садибного типу літ. «А-1» (дерев`яний обкладений цеглою) разом з прибудовою літ. «а», терасою літ «а-5», має загальну площу 69,8 кв.м, житлова площа складається з трьох кімнат і становить 45,4 кв.м. Житлова площа житлового будинку змінилась (у зв`язку з уточненням лінійних розмірів при поточній інвентаризації та за рахунок ремонту приміщень) відповідно до п. 1 Постанови № 406 «Про затвердження переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію», затвердженої Кабінетом Міністрів України від 07 червня 2017 року (із змінами та доповненнями). Таким чином, зміни площ не відносяться до самочинного будівництва. Також, на земельній ділянці розташовані: сарай літ. «З», огорожа № 5,8 ,11, ворота № 6, хвіртка № 7, зливна яма № 9,10, що не належить до об`єктів самочинного будівництва, відповідно до Постанови № 406 «Про затвердження переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію», затвердженої Кабінетом Міністрів України від 07 червня 2017 року (із змінами та доповненнями), тому що вони є тимчасові. Знесено: сарай літ. «Б», літ. «Е», літ. «Х», вбиральня літ. «В», літ. «Г», погріб літ. «Д», прибудова літ. «а-1», ганок літ. «а-2», літ. «а-3», літ. «а-4», ворота № 1, огорожа № 2,3, хвіртка 4. Рік спорядження/реконструкції: житлового будинку літ. «А-1» - 1927; прибудови літ. «а» - 1965; тераси літ. «а-5» - 2008; сараю літ. «З» - 2020; огорожі № 5 - 2002; воріт № 6 - 2005; хвіртки № 7 - 2005; огорожі № 8 - 2005; зливної ями № 9 - 2002; зливної ями № 10 - 2002; огорожі №11 - 2020 (а.с.78-88).

Як на підставу для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України позивач посилається на те, що йому на праві власності належить 1/4 частки спірного житлового будинку, він та його родина з 2001 року відкрито, добросовісно та безперервно користуються усім будинком, усіма надвірними будівлями та утримує його.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частинами 1 та 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 24.06.2021 року у справі № 219/49/20 визначив наступне.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння становить десять років.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Водночас володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18).

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.09.2018 року № 205/1178/16-ц (провадження №61-14788св18) суд також вказав, що аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отриманняним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений втому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставині з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Враховуючи, що право власності на 1/4 частку вказаного житлового будинку зареєстроване за ОСОБА_1 , а сам по собі факт користування позивачем даним житлом в цілому, частини якого належать вище наведеним особам, а також проведення ремонтних робіт у будинку не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у позивача відсутні підстави для набуття права власності на вказане майно з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України, та відповідно, правильно відмовив у позові.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, які необхідні для набуття права власності за набувальною давністю, а тому правильно відмовив у задоволенні позову.

Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, однак таких обставин у справі не встановлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про добросовісність, відкритість та безперервність володіння позивачем спірним нерухомим майном та можливість визнання за ним права власності на 3/4 частки житлового будинку за набувальною давністю в порядку, визначеному статтею 344 ЦК України, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Проте, відповідно до листа КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 22 жовтня 2021 року № 7672/0411/21 співвласниками спірного майна є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 06 квітня 2023 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина