Справа № 214/827/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 лютого 2023 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Прасолова В.М.

при секретарі Петренко К.І.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, про визначення місця проживання дитини, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить: визначити місце проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , з відібранням неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у матері ОСОБА_2 , без позбавлення батьківських прав, з поверненням дитини на виховання ОСОБА_1 , як батькові.

В обґрунтування пред`явлених вимог позивач зазначив наступне. Він, ОСОБА_1 , з ОСОБА_2 , перебуває у зареєстрованому шлюбі з 01 березня 2014 року. За час перебування у фактичних шлюбних відносинах у них з відповідачкою народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Так сталося, що спільне життя у них з відповідачкою не склалося та з вересня 2022 року вони проживають окремо. Як виявилося вони є різними людьми із різними поглядами на життя та взаємні права і обов`язки, як подружжя. Починаючи з вересня 2022 року за спільною згодою з відповідачкою вирішили, що донька буде проживати разом з ним. Квартира, у якій він проживаємо із донькою за адресою: АДРЕСА_1 , є повністю облаштованою як для його проживання, так і доньки із усіма створеними для неї умовами для виховання, розвитку та проживання. Починаючи з вересня 2022 року, а саме з моменту припинення між ним та відповідачкою фактичних шлюбних стосунків, проживають окремо. Він, позивач, самостійно займається вихованням доньки, яка за усною домовленістю з відповідачкою, залишилася проживати разом з ним за адресою АДРЕСА_1 . Спір про визначення місця проживання доньки у судовому порядку між ними не вирішувався. Досягнуту домовленість відповідачка не порушувала, а він в свою чергу не чинив їй жодних перешкод у спілкуванні із донькою та прийнятті участі у її вихованні. Однак, з грудня 2022 року, відповідачка взяла дитину на вихідний та не повертає її до сьогоднішнього дня, що суперечить їхній усній домовленості щодо проживання доньки з ним. З огляду на ускладнені між ними міжособистісні стосунки, має достатньо підстав вважати, що проживання доньки ОСОБА_5 з відповідачкою буде суперечити її інтересам, оскільки своїми діями та поведінкою відповідачка може налаштовувати доньку проти нього. Таким чином, даний факт порушує права дитини та його права, на вільний вибір місця проживання. У зв`язку із чим вимушений просити суд захистити права та інтереси неповнолітньої доньки, шляхом відібранням доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у матері ОСОБА_2 без позбавлення батьківських прав з поверненням доньки на виховання йому, ОСОБА_1 , як батькові, з визначенням її місця проживання зі ним. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року та рішенні у справі «Олссон проти Швеції» від 27.02.1992 року зазначив, що «…між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків». Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Як визначено ст.ст.141, 153 СК України, яка кореспондує зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст.157 СК України, ч.ч.1,2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства», питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Згідно зі статтею 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В розумінні положень ст.160 СК України в контексті суті поняття «місце проживання» відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», місце проживання дитини у віці від 10 до 14 років є місцем проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною і батьками, оскільки в такому віці дитина хоча і вправі висловлювати свою думку з цього приводу, однак її думка не має вирішального значення. Згідно зі ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може знешкодити розвиткові дитини. Верховний Суд в справі від 14.07.2020 № 357/7976/18 виходить з того, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись насамперед, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Зазначене узгоджується із правовою висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення пункту 1 статті 3, статті 9 Конвенції, частин другої, третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати перед усім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Отже, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

В судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву, згідно якої просить розглянути справу за його відсутності, наполягає на позовних вимогах, просить їх задовольнити з зазначених у позові підстав.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, згідно якої просить розглянути справу за її відсутності, не заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні. Крім того зазначила, що позивач ОСОБА_1 в своїх вимогах просить визначити місце проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , з відібранням неповнолітньої доньки у матері ОСОБА_2 , без позбавлення батьківських прав, з поверненням дитини на виховання ОСОБА_1 , як батькові. З позивачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 01 березня 2014 року. За час перебування у шлюбі у них народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дійсно, з вересня 2022 року, тобто з моменту припинення спільного проживання з позивачем, за їхньою усною домовленістю з позивачем, донька залишилася проживати разом з батьком, в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира, в якій вони проживають, ОСОБА_1 повністю облаштував для проживання доньки, та створив всі умови для її виховання та розвитку. Досягнуту домовленість вона, відповідачка, не порушувала, а позивач в свою чергу не чинив їй жодних перешкод у спілкуванні з донькою та прийнятті участі у її вихованні. В грудні 2022 року, взяла доньку ОСОБА_3 на вихідний, та остання була з нею. Але з урахуванням того, що у них була раніше усна домовленість щодо проживання доньки з позивачем, то не заперечує проти задоволення позовних вимог щодо про визначення місце проживання доньки ОСОБА_5 та відібрання останньої у матері, без позбавлення батьківських прав, з поверненням дитини на виховання батькові, а саме ОСОБА_1 .

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Керуючись положеннями ст. 200 ч. ч. 3,4 ЦПК України, а саме визнання у відповідності до вимог ст. 206 ЦПК України, відповідачкою позову, у судовому засіданні встановлено, що маються законні підстави для задоволення позову, тому що визнання позову відповідачкою не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд вважає за можливе ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження на підставі ст. ст. 200, 206 ЦПК України, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 01 березня 2014 року, що вбачається зі свідоцтва (а.с.9).

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вбачається зі свідоцтва (а.с.8).

Як зазначено позивачем, та не спростовано відповідачкою, стосунки між сторонами припинено з вересня 2022 року у зв`язку з різними поглядами на життя та взаємні права та обов`язки подружжя. Сторони спільного господарства не ведуть, проживають окремо.

Судовим розглядом встановлено, а сторонами визнаний той факт, що після припинення стосунків між ними, за спільною досягнутою згодою, їх спільна малолітня донька ОСОБА_4 залишилась проживати з батьком позивачем ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачка ОСОБА_2 проживала окремо, за іншою адресою. Вказані обставини також підтверджуються актом (а.с.13).

Малолітня ОСОБА_4 перебувала на утриманні батька ОСОБА_1 , який займався їх вихованням та розвитком, що не спростовано відповідачкою. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив, що наявність на даний момент спору про визначення місця проживання дитини обумовлена порушенням відповідачкою попередньо досягнутої між ними домовленості щодо визначення місця проживання доньки з батьком.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як визначеност.ст.141, 153 СК України, яка кореспондує зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно зі ст.157 СК України, ч.ч.1,2ст.15 Закону України «Про охорону дитинства», питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

У розумінні положень ч.1 ст.160, ст.161 СК України, місце проживання дитини у віці до 10 років визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Так, судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень ст. 161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 . До того ж відповідачка визнала позовні вимоги в цій частині. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Згідно з ч.1 ст.162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Указана норма права встановлює правові наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким в силу закону чи на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Відібрання дитини у контексті ст.162 СК України це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, у зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, однак з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них. Правова позиція з цього приводу висловлена Верховним Судом в постанові від 15 лютого 2022 року у справі № 548/228/19-ц (провадження № 61-20854св21).

Судом встановлено, та сторонами визнано, що відповідачка ОСОБА_2 порушила попередньо досягнуту з позивачем домовленість про визначення місця проживання їх доньки з ним та самовільно, без попереднього погодження з ним, змінила місце проживання дитини, за своїм місцем проживання.

Таким чином, ч.1 ст.162 СК України, якою передбачено відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання, покликані захистити права того з батьків, з ким визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків, хто самоправно змінив її місце проживання, може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки малолітня дитина проживала з позивачем, поки відповідачка самовільно не змінила її місце проживання. Отже, позов в частині відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав та повернення батькові підлягає задоволенню.

При розподілі судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд враховує, що позивачем не заявлялася вимога про відшкодування понесених ним витрат по сплаті судового збору та не наводився попередній розрахунок, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для їх стягнення з відповідачки.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 200, 206, 258-259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини задовольнити.

Визначити місце проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з відібранням неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , без позбавлення батьківських прав, з поверненням дитини на виховання ОСОБА_1 , як батькові.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дати підписання шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя В.М. Прасолов