Справа № 199/7127/21
РІШЕННЯ

Іменем України

30.03.2023 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Носенко Ю.О., за участі представника позивача ОСОБА_1 , представників відповідачів Терещенко Т.М., ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «2Х2 ФІНАНС» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, та зняття з реєстрації,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, в обґрунтування якого зазначив, що 21.07.2021 між позивачем та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» було укладено договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1 . Право продажу вказаної квартири від свого імені належала останньому на підставі: - договору іпотеки № PML-308/137/2008, укладеного 11.06.2008 року між ЗАТ «ОТП БАНК» та відповідачами ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кошляк Н.Е. за реєстровим №199; - договору про відступлення прав вимоги, укладеного 05.03.2021 року між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «ФК «КАРТОЧКА ПЛЮС»; - договору про відступлення права вимоги № 05/03/2021-ОТП від 05.03.2021 року укладеного між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та ТОВ «Фінансова компанія «Карточка плюс», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Івановою О.В, за реєстровим № 4736.

Під час здійснення свого права власності позивачем стало відомо, що у вказаній квартирі зареєстровані відповідачі по справі. Вважають, що відповідачі втратили право користування квартирою з моменту реєстрації права власності за новим власником - позивачем по справі. Оскільки реєстрація відповідачів у квартирі перешкоджає позивачу реалізувати своє право власності, просить визнати їх такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , та зняти їх з реєстраційного обліку.

Представник відповідача ОСОБА_5 та представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на доводи, викладені у письмовому відзиві на позов, де зазначили, що виселення з житла, яке є предметом іпотеки і придбане не за кредитні кошти, можливе лише з надання іншого постійного житла відповідно до вимог статті 109 ЖК України, і постійне житло повинно вказуватись у рішенні суду. Крім того позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного цивільного права, оскільки позивач набув право власності згідно процедури звернення стягнення на предмет іпотеки і мав би захищати свої права шляхом виселення відповідачів відповідно до закону.

У судовому засіданні представник позивача надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Представник відповідача ОСОБА_9 , відповідач ОСОБА_10 у судовому засіданні проти позову заперечували, надали пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов.

Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21.07.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «2Х2 ФІНАНС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» було укладено договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1 . Право продажу вказаної квартири від свого імені належала останньому на підставі: - договору іпотеки № PML-308/137/2008, укладеного 11.06.2008 року між ЗАТ «ОТП БАНК» та відповідачами ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кошляк Н.Е. за реєстровим №199; - договору про відступлення прав вимоги, укладеного 05.03.2021 року між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «ФК «КАРТОЧКА ПЛЮС».

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Статтею 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Усталена практика Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР(постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15).

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 серпня 2000 року, відповідач ОСОБА_9 була власником квартири АДРЕСА_2 .

Позивач набув право власності на предмет іпотеки шляхом придбання майна при процедурі звернення стягнення у позасудовому порядку, заявив про наявність перешкод у користуванні своєю власністю, оскільки в ній зареєстровані відповідачі, які відмовляються виселятися з квартири.

Судом встановлено, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу іпотекодержателем від імені власника позивач був обізнаний про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцям ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , зокрема про наявність відповідних речових прав осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем квартирі, обмежує право останнього на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК Української РСР на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Тобто, позивач, придбаваючи квартиру у іпотекодержателя у порядку позасудового звернення на предмет іпотеки, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19).

Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, поведінку учасників правовідносин, позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із виселенням, слід відмовити.

Крім того, позивачем неправильно обрано спосіб захисту порушеного цивільного права, як визнання осіб такими, що втратили право користування, оскільки згідно вищенаведених норм матеріального права способом захисту порушеного права власності позивача є виселення осіб.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 263-265 ЦПК України, ст. 391 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У позові Товариства з обмеженою відповідальністю «2Х2 ФІНАНС» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, та зняття з реєстрації,- відмовити.

Судові витрати позивача у вигляді судового збору віднести за його рахунок.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі у тридцятиденний строк з дня складання повного судового рішення апеляційної скарги.

Суддя Руденко В.В.