ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 645/7513/20 Номер провадження 22-ц/814/2603/23Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н.В. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Карпушина Г.Л., Одринської Т.В.

секретар: Андрейко Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Князєва Віктора Олександровича

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 листопада 2022 року, постановлене суддею Тімошенко Н.В.

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, перевід прав і обов`язків покупця на позивача,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 , в частині 73 відсотків права власності, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зінченко Р.П., що зареєстрований за № 798 від 14.03.2007 року та перевести на позивача права покупця даної квартири в частині 72,5 % права власності, змінити покупця квартири відповідача ОСОБА_2 на позивача ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 14.03.2007 року ОСОБА_1 було укладено договір дарування грошових коштів в розмірі 151500 грн. з ОСОБА_3 , який посвідчено приватним нотаріусом Гавриловою С.А. за № 1426.

В день укладення договору дарування та отримання подарованих коштів під час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, за подаровані ОСОБА_1 кошти, подружжям була придбана 2-х кімнатна квартира АДРЕСА_2 .

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17.02.2009 року по справі № 22-ц-547/2009 договір дарування грошової суми в розмірі 151 500 грн. укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 визнано недійсним.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.05.2010 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 151500 грн. та судові витрати, яке залишається не виконаним.

ОСОБА_1 вказала, що вона приймала участь у купівлі квартири АДРЕСА_2 , зокрема надала грошові кошти у розмірі 150500 грн., а оскільки договір дарування коштів відповідачу ОСОБА_3 було визнано недійсним, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.05.2010 року не виконано, тому позивач має право бути учасником спільної часткової власності на квартиру.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 16 листопада 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем було подано позовну заяву з пропуском строку позовної давності, оскільки з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років, що є підставою для відмови в позові.

Не погодившись з вказаним рішенням місцевого суду його в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Князєв Віктор Олександрович, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального та процесуального права прохав скасувати його та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Від представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвоката Шандули О.О. до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі не відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 14.03.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування грошових коштів в розмірі 151500 грн., який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. за № 1426 (т. 1, а.с. 9).

14 березня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 10).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17.02.2009 року по справі № 22-ц-547/2009 договір дарування грошових коштів в розмірі 151500 грн. укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 визнано недійсним (т. 1, а.с. 21).

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.05.2010 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про поновлення порушення права та стягнення грошової суми задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 151500 грн. та судові витрати (т. 1, а.с. 22-25). Рішення суду не виконане.

Підставою для звернення до суду з даним позовом ОСОБА_1 вказала те, що вона приймала участь у купівлі квартири АДРЕСА_2 , зокрема надала грошові кошти у розмірі 150500 грн., а оскільки договір дарування коштів відповідачу ОСОБА_3 було визнано недійсним, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.05.2010 року щодо повернення коштів не виконано, тому позивач має право бути учасником спільної часткової власності на квартиру.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції вказав, що позивачем позовну заяву було подано з пропуском строку позовної давності, при цьому не було наведено жодних суттєвих обгрунтованих поважних причин для поновлення строку позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з частиною п`ятою статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96 цс 18) зазначено, що «Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України)».

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи є порушеним право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

Подібні за змістом висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381 цс 18) та від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306 цс 18).

Таким чином, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до статті 657 ЦК України обов`язковою (істотною) умовою договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна є укладення його в письмовій формі, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація.

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З матеріалів справи вбачається, що 14.03.2007 року під час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу придбав у власність квартиру АДРЕСА_2 .

Пунктом 3 вищевказаного договору визначено, що продаж квартири вчинюється за суму 207050 грн., які покупець сплачує після одержання кредиту від ВАТ КБ «Надра» за договором кредиту № 6/4/20/2007/840-к/1114 від 14.03.2007.

Даний договір зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 1964582 (т. 1, а.с. 11).

14 березня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, цільовим призначенням якого є проведення розрахунків по договору купівлі-продажу № 798 від 14.03.2007, що укладений між позичальником та ОСОБА_5 , згідно якого позичальник прибдає у власність нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 надала своєму чоловіку ОСОБА_2 згоду на купівлю у спільну сумісну власність подружжя квартиру АДРЕСА_2 , що підтвержується копією відповідної заяви, яка посвідчена приватним нотаріусом Зінченко Р.П. та зареєстрована за № 796 (т. 1, а.с. 20).

ОСОБА_1 стверджує, що спірна квартира фактично була придбана за її кошти у сумі 150163 грн. та кошти відповідача ОСОБА_2 у розмірі 55837 грн., що є підставою для визнання недійсним вищевказаного договору купівлі-продажу в частині 73 % права власності та заміни в даній частині покупця ОСОБА_2 на позивача ОСОБА_1 .

Постановою Харківського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року у справі № 645/6710/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про виділ в натурі частки, переведення на позивача прав та обов`язків співвласника - боржника з проведенням необхідного перерахунку встановлені наступні обставини...

«14.03.2007 року під час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу придбав у власність квартиру АДРЕСА_2 . Умовами пункту 3 цього договору було встановлено, що покупець сплачує продавцю кошти за набуття у власність квартири після одержання кредиту від ВАТ «КБ «Надра» за договором кредиту № 6/4/20/2007840-к/1114 від 14.03.2007 року.

Відповідно до змісту вищезгаданого кредитного договору, укладеного між ОСОБА_2 та ВАТ «КБ «Надра» 14.03.2007 року банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 15000,00 доларів США на проведення розрахунків по договору купівлі-продажу № 798 від 14.03.2007 року, що укладений між позичальником та ОСОБА_5 , згідно якого позичальник придбає у власність нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 .

З метою забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_2 , що виникає із договору кредиту № 6/4/20/2007840-к/1114 від 14.03.2007 року, 14.03.2007 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № 6/4/20/2007/980-І/115, за яким банку було передано в іпотеку належну відповідачу квартиру АДРЕСА_2 .

Зазначене свідчить про те, що грошові кошти у розмірі 15000,00 доларів США були одержані відповідачем ОСОБА_2 на підставі договору кредиту саме з метою придбання вказаної квартири.

Підставою для вказаних вимог ОСОБА_1 є посилання на придбання спірної квартири за спільні кошти членів сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зокрема на внесення останньою у під час придбання квартири подарованих їй грошей у розмірі 151500 грн. згідно договору дарування 14.03.2007 року.

Враховуючи наявність рішення Апеляційного суду Харківської області від 17.02.2009 року, яким вказаний договір дарування визнаний недійсним, та рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.05.2010 року, яким з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_6 подарованих ними 151500 грн., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки з цих судових рішень випливає момент недійсності договору дарування з моменту його укладення та про необхідність повернення отриманих за недійсним договором грошових коштів в розмірі 151 500 грн.».

Окрім того, даним судовим рішенням встановлено, що отримані 14.03.2007 року ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 151500 грн. за наявності факту недійсності договору дарування не можуть оцінюватися судом як особиста приватна власність дружини та відповідний внесок останньої під час купівлі спірної квартири у сенсі положень частини 1 статті 57 СК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Таким чином, факт придбання ОСОБА_2 спірної квартири за кредитні кошти встановлена судовим рішенням, що набрало законної сили, а тому відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України вказана обставина доведенню не підлягає.

Доказів того, що позивач приймала участь у придбанні спірної квартири матеріали справи не містять.

Окрім того, нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору.

Такий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15 (провадження № 61-14680сво20), від 01 червня 2022 року у справі № 372/2157/19 (провадження № 61-18267св21), від 07 червня 2022 року у справі № 756/15583/17 (провадження № 61-20565св21), від 05 жовтня 2022 року у справі № 372/2157/19 (провадження № 61-6340св22), від 27 липня 2022 року у справі №201/5565/19 (провадження № 61-14926св21), від 16 листопада 2022 року у справі № 522/7408/20 (провадження № 61-4871св22) та від 11 січня 2023 року у справі № 461/56/20 (провадження № 61-16130св21).

Звертаючись з вказаним позовом, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 14.03.2007 в частині 73 відсотків права власності з переведенням прав покупця за цим договором у відповідній частині на ОСОБА_1 .

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Особа, звертаючись із позовом до суду, має право пред`явити таку вимогу на захист свого цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, і призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Подібний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Колегія суддів зауважує, що права позивача відновлені судовими рішеннями, якими визнано договір дарування коштів недійсним та їх стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Виконання судових рішень повинно відбуватися згідно з вимогами Закону України «Про виконавче провадження».

Доказів того, що спірним договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , порушені права чи інтереси ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недісним договору купівлі-продажу квартири в частині покупця і переведення прав покупця не підлягають задоволенню, оскільки позивач обрала неефективний спосіб захисту.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , проте помилився з мотивами такої відмови, не врахувавши, що положеннями ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору та в даному випадку, оскільки відсутні підстави для задоволення позову, сплив строку позовної давності не може слугувати підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 31.03.2023 відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Враховуючи відсутність підстав для задоволення позову, з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір з розгляд справи в суді апедяційної інстанції у сумі 2522,40 грн.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Князєва Віктора Олександровича задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, перевід прав і обов`язків покупця на позивача відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 2522,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: Г. Л. Карпушин

Т. В. Одринська