справа № 278/2122/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2023 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Євгена Татуйка, за участю секретаря Анастасії Бугайчук, розглянув цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

Направленим та підтриманим в ході розгляду справи позовом його автор просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики. У обґрунтування заявленого суду повідомив наступне. Між сторонами судового провадження укладено договір за яким позивач передав відповідачу грошові кошти в борг. До розгляду справи в суді кошти не повернуті у зв`язку із чим і заявлено даний позов. В суді позивач власними поясненнями підтримав заявлені вимоги та наявність між сторонами зазначених правовідносин. На пропозицію головуючого судді надав для дослідження оригінал розписки на третє судове засідання. Тривалість надання розписки пояснював початком війни в Україні та відсутністю розписки на території країни.

Розгляд справи, враховуючи розмір заявлених вимог, вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Відповідач спочатку, під час виступу із вступним словом, визнав наявність не повернутої заборгованості за позикою, отриманою від позивача. При дослідженні матеріалів справи не піддавав сумніву наявну копію розписки із зазначеними у ній обсягами заборгованості. У подальшому, почув запитання головуючого судді до позивача, а також побачив проблеми з наданням оригіналу боргового документу протягом декількох засідань, заперечував наявність розписки, який підтверджує заявлені вимоги та просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку із цим. Наданий на дослідження оригінал розписки вважав підробленим. При цьому, відповідач не пояснив чому після первинного дослідження не піддавав сумніву ані наявну у справі копію, ані відображені у ній відомості.

Заслухав пояснення учасників розгляду та дослідив надані ними матеріали, судом встановлено наступні фактичні обставини справи й відповідно ним правовідносини.

Позивач є громадянином України, отримував код платника податків, має зареєстроване місце проживання та при зверненні до суду сплатив судовий збір.

3 вересня 2018 року, відповідно до наявної на а.с.13 копії розписки, оригінал якої досліджено в суді за участі сторін, відповідач отримав від позивача грошові кошти в загальному розмірі 248 758 доларів США і зобов`язувався повернути протягом трьох років із щомісячною мінімальною сплатою 2 000 доларів США. Зворот розписки містить відомості щодо повернення коштів з останнім записом в серпні 2020 року в розмірі 1 тисяча доларів США.

Позивач звертався в поліцію з приводу протиправних дій відповідача щодо неповернення коштів.

Відповідач має зареєстроване місце проживання на території Житомирського району Житомирської області.

Проаналізувавши фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані правовідносини між сторонами, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 3 вересня 2018 року відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 248 758 доларів США, які зобов`язався повернути протягом трьох років тобто до 3 вересня 2021 року, про що склав розписку.

Оскільки відповідач зобов`язання з повернення позичених коштів не виконав в повному обсязі, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю досліджена судом розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми. До такого висновку суд дійшов враховуючи зміст відображеної у ній інформації.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, судом встановлено справжню правову природу укладеного договору позики, за якою відповідач реально отримав грошові кошти. Дані висновки судом зроблено в тому числі з урахуванням пояснень позичальника, які він надав у суді під час надання пояснень. Жодних доказів, які б спростовували такі висновку відповідач суду не надав. При цьому клопотання відповідача заявлене у останньому засіданні про сумнівність підпису на розписці і у зв`язку із цим необхідність проведення почеркознавчої експертизи, судом відхилено, як направлене на затягування розгляду справи. Відповідні обґрунтування прийнятого рішення з даного приводу у формі ухвали зафіксовано технічним засобом і відображено у журналі, а також у даному рішенні раніше.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що відповідач не виконав умов укладеного із позивачем договору позики, оформленого розпискою. Звідси суд робить висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу. Інших вимог, як то, відсотків за користування позикою, трьох відсотків річних заявлено не було.

Що стосується стягнення суми позики в іноземній валюті доларах США суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: "валютні цінності":

валюта України грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України;

іноземна валюта іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Для цілей цього Декрету надалі під термінами: "валюта України" розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України;

"іноземна валюта": розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах;

"валютні операції": операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України;

"резиденти": фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном;

"нерезиденти": фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України.

У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.

Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі НБУ).

У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Таким чином, на переконання суду, є підстави для ухвалення рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Правовий висновок у аналогічних правовідносинах надано ВП ВС у рішенні від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16 (номер в реєстрі 79958186).

Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що в ході розгляду справи встановлено, що відповідач отримав грошові кошти позивача і не повернув їх у повному обсязі, чим порушив права останнього. Звідси, заявлений позов про стягнення не повернутої заборгованості підлягає до задоволення. Разом з тим, враховуючи проведені судом обрахунки, обсяг коштів, що залишається не повернутим позивачеві становить 231 858 доларів США. Саме дану суму суд вирішує стягнути з відповідача на користь позивача, як суму неповернутого боргу. З такою сумою заборгованості погодився і сам позивач у судовому засіданні.

Суд відкидає, як голослівні доводи відповідача щодо наявності боргових зобов`язань між сторонами, що тривали з 2008 року, оскільки це не підтверджено жодними матеріалами. Існування інших зобов`язань, щодо яких не заявлено вимог, судовому розгляду у даному судовому провадженні не підлягають.

Результати вирішення спору дають підстави стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім та документально підтверджені судові витрати. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , код платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код платника податків НОМЕР_2 ) грошові кошти в розмірі 231 858 (двісті тридцять одна тисяча вісімсот п`ятдесят вісім) доларів США.

Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати за розгляд даної справи в розмірі 12 405 (дванадцять тисяч чотириста п`ять) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення виготовлено 20 березня 2023 року.

Суддя Євген Татуйко