№ 201/3488/18
провадження 4-с/201/27/2023
УХВАЛА

02 серпня 2023 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 і Перший Правобережний відділ державної виконавчої служби у Шевченківському і Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на протиправну діяльність виконавця і визнання незаконною постанови про встановлення обмежень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 02 квітня 2018 року звернулася до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини, вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися, наказом Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року заяву було задоволено, видано наказ, який набрав законної сили, по справі відразу були видані виконавчі листи, які були направлені для виконання за місцем знаходження боржника. Державним виконавцем відкрите виконавче провадження по вказаному виконавчому листу.

ОСОБА_1 24 квітня 2023 року звернувся до суду зі скаргою стосовно протиправної діяльності, на його думку, державного виконавця Першого Правобережного відділ державної виконавчої служби у Шевченківському і Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), де він посилається на наступне: наказом Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року № - 5488/18 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 були стягнуті аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно до досягнення ним повноліття. Постановою державного виконавця від 18 квітня 2018 року було відкрито виконавче провадження. 13 квітня 2023 року патрульним поліції відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 057237, передбачене ч. З ст. 126 КУпАП - керування транспортним засобом особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

У зв`язку із складанням зазначеного протоколу від патрульного поліції ОСОБА_1 стало відомо, що постановою від 31 січня 2023 року державним виконавцем Першого Правобережний відділ державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Теслюк Г.П. відносно ОСОБА_1 було встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами. Про встановлення 31 січня 2023 року тимчасового обмеження у праві керування транспортними відносно ОСОБА_1 останньому не було своєчасно повідомлено, бо в протилежному випадку він не керував би автомобілем і не вчинив би адміністративне правопорушення.

За наведених фактичних обставин ОСОБА_1 необхідно визнання протиправною бездіяльності державного виконавця, яка виразилася в неповідомленні ОСОБА_1 про встановлення йому тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, для доведення необізнаності про це обмеження під час розгляду судом адміністративної справи відносно ОСОБА_1 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. З ст. 126 КУпАП. ОСОБА_1 , як він стверджує, копія постанови від 31 січня 2023 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами не була надіслана державним виконавцем. Таким чином порушено право ОСОБА_1 знати про дії, що вчиняються державним виконавцем під час виконання функцій, покладених законом на останніх.

Вважаючи свої права порушеними, заявник просив визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), яка виразилася в не надісланні боржнику ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 56220080 від 18 квітня 2018 року постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.

Отже цей виконавець також не повідомив заявника своєчасно про виконавчі дії навіть після звернення до них адвоката заявника, не роз`яснив йому його права, вважає вказані і інші дії державного виконавця неправомірними, протиправним та просили визнати неправомірними дії цього виконавця, який не виконав вимог Закону України «Про виконавче провадження», ставить питання про визнання вказаних дій та бездіяльності протиправними та фактично визнання постанови про встановлення обмежень протиправною, задовольнивши скаргу в повному обсязі.

Представник Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському і Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), державний виконавець Теслюк Г.П. в засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Фактично заперечувала проти мотивів та обґрунтування скарги, вважаючи факти викладені в скарзі хибними та неправдивими. Доводи заперечення проти скарги свідчать про те, що порушень закону з їх боку не було. Всі дії у виконавчому провадженні щодо виконання рішення наказу - суду вчинені у відповідності до чинного законодавства без порушення прав сторін виконавчого провадження, а дії скаржника направлені на ухилення від відповідальності за невиконання наказу суду.

ОСОБА_2 заперечувала проти доводів та обґрунтування скарги, вважаючи вимоги безпідставними та не можливими до задоволення: скаржник не платив аліменти, мав борг і виконавець правомірно виніс постанову про обмеження. Заперечення проти скарги свідчать про те, що порушень закону з боку державного виконавця не було, просила в задоволенні скарги відмовити.

З`ясувавши думку сторін та учасників спору, перевіривши матеріали скарги і справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає скаргу не обгрунтованою та не підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України, приватних виконавців. Таким чином, при прийнятті до примусового виконання виконавчих документів, виконавець має діяти на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 02 квітня 2018 року звернулася до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини, вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися, наказом Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року заяву було задоволено, видано наказ, який набрав законної сили, вказаним наказом визначено: НАКАЗУЮ: Стягувати з: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Дніпропетровськ, РНОКПП: НОМЕР_1 . що зареєстрований у встановленому законом порядку за адресою: АДРЕСА_1 . На користь: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м. Дніпропетровськ, РНОКПП: НОМЕР_2 , що зареєстрована у встановленому законом порядку за адресою: АДРЕСА_2 . Аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення ОСОБА_3 повноліття, починаючи стягнення з 02 квітня 2018 року. Стягнути з: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Дніпропетровськ, РНОКПП: НОМЕР_1 , що зареєстрований у встановленому законом порядку за адресою: АДРЕСА_1 на користь: держави (отримувач коштів: Управління Державної казначейської служби України у Соборному районі м. Дніпра /Соборний район/ 22030101 судовий збір у розмірі 176 грн. 20 коп.

По справі відразу були видані виконавчі листи, які були направлені для виконання за місцем знаходження боржника. Постановою державного виконавця Центрального ВДВС міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Циби О.І. від 18 квітня 2018 року було відкрито виконавче провадження № 56220080 з виконання Наказу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року № 201/3488/18. Отже державним виконавцем відкрите виконавче провадження по вказаному виконавчому листу.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України: 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 6. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 7. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. 8. Обставини, встановлені рішенням третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи, зокрема виконавчі листи з виконання судових рішень, можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

Судом з`ясовано, що дійсно ОСОБА_2 02 квітня 2018 року звернулася до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини, вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися, наказом Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року заяву було задоволено, видано наказ, який набрав законної сили, по справі відразу були видані виконавчі листи, які були направлені для виконання за місцем знаходження боржника. Державним виконавцем відкрите виконавче провадження по вказаному виконавчому листу.

13 квітня 2023 року патрульним поліції відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 057237, передбачене ч. З ст. 126 КУпАП - керування транспортним засобом особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

Заявник стверджує, що про встановлення 31 січня 2023 року тимчасового обмеження у праві керування транспортними відносно ОСОБА_1 останньому не було своєчасно повідомлено, бо в протилежному випадку він не керував би автомобілем і не вчинив би адміністративне правопорушення. Таким чином, ОСОБА_1 необхідно визнання протиправною бездіяльності державного виконавця, яка виразилася в неповідомленні ОСОБА_1 про встановлення йому тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, для доведення необізнаності про це обмеження під час розгляду судом адміністративної справи відносно ОСОБА_1 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. З ст. 126 КУпАП.

ОСОБА_1 , як він стверджує, копія постанови від 31 січня 2023 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами не була надіслана державним виконавцем, чим порушено його право знати про дії, що вчиняються державним виконавцем під час виконання функцій, покладених законом на останніх.

Не може суд прийняти до увагу вказану позицію заявника з огляду на наступне.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Умови і порядок виконання рішень судів визначає Закон України «Про виконавче провадження» та інші нормативно-правові акти. Так, статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 1-1) судові накази; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; виконавчих написів нотаріусів; посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Судом з`ясовано, що постановою від 31 січня 2023 року державним виконавцем Першого Правобережний відділ державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Теслюк Г.П. відносно ОСОБА_1 було встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

Саме вказану постанову скаржник не оскаржує до суду. Суд вважає вимоги скарги необгрунтованими і не підлягаючими задоволенню, оскільки рішення наказ - суду від 06 квітня 2018 року по вказаній заявником справі набрало законної сили і повинно бути виконаним; на час виникнення спору і розгляду судом справи повноваження виконати зазначене в рішенні у заявника були, наступні зміни повноважень, перейменування і реорганізація органів місцевої влади не привела до суттєвих змін в структурі і складі органу заявника.

Крім того, сторона заявника, не оскаржуючи наказ суду, звернулася зі скаргою стосовно державного виконавця лише після винесення постанови про накладення обмежень, хоча державним виконавцем проводилися виконавчі дії і до цього, але ці дії заявником не оскаржувалися, питання відводів не ставилися, пропозиції до виконавця не надходили.

Матеріалами справи встановлено наявність заборгованості заявника по сплаті аліментів а утримання неповнолітнього сина. Вказана обставина не оспорюється і самим заявником.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. При цьому, Європейський суд з прав людини зазначив, що немає порушення права на доступ до правосуддя, якщо заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи.

Отже, заявник мав сам цікавитися з розумним інтервалом часу сама цікавитися виконавчим провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Однак вказаного він не зробив, своїх обов`язків по своєчасній сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини не виконав.

Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany)).

Вказане свідчить про не бажання добросовісно виконувати набравше законної сили рішення наказ - суду і порушення закону в цій частині. Дії державного виконавця відповідають вимогам закону.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, висловленою, зокрема, у п. 45 рішення в справі «Бочаров проти України», п. 53 рішення в справі «Федорченко та Лозенко проти України», п. 43 рішення в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

Згідно частини 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суду не подано належних, достатніх та допустимих доказів щодо беззаперечного своєчасно і фактичного виконання наказу суду чи приписів державного виконавця заявником. Отже, докази, які вказували б на порушення державним виконавцем чинного законодавства та прав боржника, як сторони виконавчого провадження, щодо виконання рішення наказу - суду, з підстав, зазначених у скарзі - суду не надані, а відповідні обставини порушення закону - судом не встановлено.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2020 року у справі № 572/2303/19 (провадження № 61-407св20) вказано, що відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями статей 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановивши, що матеріалами виконавчого провадження підтверджена наявність навмисного невиконання рішення суду з боку заявника, а останній не був позбавлений подати такі докази на спростування наявного у виконавчому провадженні, проте належними та допустимими доказами не спростував, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, прийшов правильного висновку про відмову в задоволенні скарги».

Частиною 1 ст. 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. І ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Отже, державний виконавець Теслюк Г.П. своїми діями не порушив права заявника, тому його дії та постанова про накладення обмежень є законними.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Статтею 384 ЦПК України визначено, що постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року визначено, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.

У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З аналізу вищезазначеного суд робить висновок про те, що на виконання вказаних рішень районного суду державний і приватний виконавець повинен дотримуватися вимог законодавства про виконавчу службу, виконавче провадження та інш., перевіряти правильність виконавчих документів межах своїх повноважень (описки та інш.), дотримуватися вимог про строки пред`явлення виконавчих документів до виконання і в цьому сенсі державним виконавцем зроблене не все, що потрібно робити згідно вказаної Інструкції та Закону, цей приватний виконавець не допустив неправомірні дії та бездіяльність.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що скарга не підлягає задоволенню.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Не може суд прийняти до уваги наполягання заявника на вимогах скарги, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 і Перший Правобережний ВДВС у Шевченківському і Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в задоволенні скарги на протиправну діяльність виконавця і визнання незаконною постанови про встановлення обмежень відмовити.

Таким чином суд вважає, що обставини скарги не знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, скарга не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. 3 Закону України «Про виконавчу службу», ст. 3, 5, 6, 7, 11, 18, 19, 25, 26, 27, 31, 32, 45, 48, 52, 63, 82, 83 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 258-261, 352-354, 447-453 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 і Перший Правобережний відділ державної виконавчої служби у Шевченківському і Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в задоволенні скарги на протиправну діяльність виконавця і визнання незаконною постанови про встановлення обмежень відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -