У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.02.2023 Справа №607/11152/22

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Позняка В.М.,

за участю секретаря с/з Кужель К.С., представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , його представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області знаходиться справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків.

В підготовчому судовому засіданні відповідач та його представник звернувся із клопотанням про закриття провадження у справі, у зв`язку із тим, що вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Звертає увагу суду, що спірні правовідносини виникли між суб`єктами підприємницької діяльності, з приводу майна, яке використовується для підприємницької діяльності та у зв`язку із невиконанням господарського договору.

Представник позивача заперечив проти задоволення клопотання про закриття провадження по справі. Зазначив, що договір від 31.12.2011 року є неукладеним, що встановлено у вироку суду від 30.11.2020 року у справі №607/16217/13-к.

Розглянувши клопотання, суд вважає, що воно підлягає до задоволення.

Так, як видно із змісту позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача 780000 грн завданих збитків та 1589484 грн збитків від інфляції, покликаючись на те, що на підставі договору від 15.07.2008 року який діяв до 31 грудня 2011 року передав відповідачу верстати для плетіння сітки з дроту, однак ОСОБА_2 розтратив ввірене йому майно.

Як видно із договору про повну індивідуальну відповідальність від 15.07.2008 оку ФОП ОСОБА_4 (депонент) передала та ФОП ОСОБА_2 (виконавець) прийняв на себе повну відповідальність за збереження майна верстатів.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.11.2020 року у справі №607/16217/13-к ОСОБА_2 визнати невинуватим та виправдати за ч.1 ст.191, ч.5 ст.191 КК України, у зв`язку із відсутністю в діянні складу даних кримінальних правопорушень.

ОСОБА_2 , інкримінувалося те, що у липні 2008 року суб`єкт підприємницької діяльності обвинувачений ОСОБА_2 за домовленістю з підприємцем потерпілою у справі ОСОБА_4 , з метою забезпечення зберігання матеріальних цінностей, отримав на зберігання: - верстат для плетіння сітки з дроту UDAF 60/ІІ №11422 вартістю 230 000 гривень ; - верстат для плетіння сітки з дроту UDAF 60/ІІ №11419 вартістю 270 000 гривень; - верстат для плетіння сітки з дроту UDAF 60/ІІ № 11415 вартістю 280 000 гривень. В кінці зими - на початку весни 2009 року обвинувачений ОСОБА_2 розтратив майно, яке було йому ввірене, а саме продав сіткоплетельний верстат UDAF 60/ІІ № 11422, який належав потерпілій ОСОБА_4 та був йому ввірений, суб`єкту підприємницької діяльності ОСОБА_5 за цінною 50 000 гривень. Грошові кошти, отриманні від ОСОБА_5 , привласнив. Продовжуючи свою злочинну діяльність, обвинувачений ОСОБА_2 протягом 2009-2010 років продав невстановленим слідством особам комплектуючі частини від сіткоплетельних верстатів UDAF 60/ІІ №11419 та № 11415, які були передані йому на зберігання потерпілою ОСОБА_4 . Отримані грошові кошти обвинувачений ОСОБА_2 привласнив. Привласнивши три верстати для плетіння сітки з дроту, якими розпорядився на власний розсуд, продавши їх та кошти від їх реалізації використавши на власні потреби, заподіяв збитки потерпілій ОСОБА_4 на загальну суму 70347,6 гривень.

Під час розгляду кримінальної справи було встановлено що спірне майно (верстати для плетіння сітки) були передані потерпілою ОСОБА_4 обвинуваченому ОСОБА_2 згідно договору зберігання, тобто між сторонами угоди виникли зобов`язальні правовідносини, що свідчить про наявність господарського спору між ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_2 , та потерпіла ОСОБА_4 не позбавлена можливості в цьому випадку захистити свої права в порядку господарського судочинства.

Крім того, з приводу дійсності договору від 15.07.2008 року між позивачем та відповідачем, як фізичними особами підприємцями вирішувалися спори господарським судом Тернопільської області у справах №921/795/15-г/4 та №18/45/5022-731/2012.

Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 визначено, що критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

У п.4.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 визначено, що за змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Відтак, вирішальне значення для визначення юрисдикції спору в даному випадку має те, чи на момент виникнення правовідносин фізична особа була зареєстрована як підприємець та чи виник спір між сторонами як між суб`єктами господарювання.

З матеріалів справи вбачається, що підставами позову позивач зазначає повернення вартості майна, яке призначене для здійснення підприємницької діяльності, та яке передане позивачем, як фізичною особою підприємцем відповідачу, як фізичній особі підприємцю на зберігання.

Таким чином, має місце господарський спір, який відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України повинен розглядатися господарським судом.

Згідно з вимогами пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону, суд вважає, що провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків слід закрити на підставі вимог пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись статтями 255, 256, 260, 261, 352-354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків - закрити, на підставі вимог пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України.

Роз`яснити позивачу його право на звернення до суду із вказаними позовними вимогами у порядку господарського судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду.

Повний текст ухвали виготовлено 28 лютого 2023 року.

Головуючий суддяВ. М. Позняк