Справа № 148/952/22
Провадження №2/148/54/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 квітня 2023 року Тульчинський районний суд

Вінницької області

в складі: головуючого судді Саламахи О.В.,

за участю секретарів: Собко О.В., Носулько К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчина за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання права на введення незавершеного будівництва в експлуатацію, за участю: позивача ОСОБА_1 ; представника позивача - адвоката Мовчана В.В.; представника відповідача- ОСОБА_3 , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , про визнання права на введення незавершеного будівництва в експлуатацію. Позов мотивований тим, що починаючи з 24.01.1999 по 25.10.2005 позивач проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 . У подальшому, сторони зареєстрували шлюб,та починаючи з 26.10.2005 проживали в зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання позивач та відповідач придбали спільне майно, в тому числі перебудували раніше придбаний відповідачем житловий будинок, фактично створивши замість нього нову річ - новий житловий будинок.

Спільне життя у позивача та відповідача не склалось, та ОСОБА_1 зверталась до Тульчинського районного суду з позовною заявою про розділ майна.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 14.09.2020 частково задоволено позов позивача до ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як чоловіка та жінки, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна, та встановлено факт спільного проживання, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01.01.2004 по 25.10.2005, та розділено спільне майно подружжя. Однак, у задоволенні позовної вимоги щодо визнання житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого, за адресою: АДРЕСА_1 , спільною власністю подружжя, де частки є рівними, було відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 11.02.2021, подану позивачем апеляційну скаргу залишено без задоволення. При цьому апеляційний суд зазначив, що вважає звернення позивача до суду з позовною заявою про розділ житлового будинку передчасним, так як до складу спірного житлового будинку входить частина, яка є не введеною в експлуатацію.

В даний час відповідач з метою уникнути проведення розділу спільного майна подружжя до цього часу уникає узаконення проведених переобладнань житлового будинку і введення їх в експлуатацію та позивач окремо від відповідача самостійно також не має можливості це зробити, так як, власником житлового будинку вважається ОСОБА_2 .

Таким чином, через відмову відповідача ввести житловий будинок в експлуатацію, порушуються особисті права позивача, в першу чергу, право на житло і розділ спільного майна подружжя.

Разом з тим, об`єкт нерухомого майна, а саме, житловий будинок, повністю готовий до експлуатації, будівництво його завершене, він експлуатується за своїм функціональним призначенням, не приймається в експлуатацію і право власності на нього не оформлюється виключно з волі відповідача, таким чином, відповідач уникає розділу майна, що позбавляє позивача можливості реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу майна, а тому вважає, що в даному випадку є всі підстави для визнання спірного об`єкта незавершеного будівництва спільною власністю сторін із визначенням їх часток у праві спільної сумісної власності.

Вказані обставини стали причиною звернення позивача до суду з даним позовом, у якому просить визнати за ОСОБА_1 , право на введення в експлуатацію на своє ім`я частини незавершеного будівництва житлового будинку з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з приміщень, позначених на плані 1-1, 1-5, 1-6 та 1-7.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовною заяву, згідно якого, позовні вимоги не визнає повністю, позовна заява ОСОБА_1 не відповідає вимогам матеріального закону та цивільного процесуального законодавства, судовій практиці Верховного Суду, за наступних обставин.

Постановою КМУ № 1243 від 22.09.2004 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» встановлено, що прийняття в експлуатацію закінчених об`єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності об`єкта до експлуатації за його цільовим призначення відповідно до будівельних норм та правил.

Згідно ст. 331 ЦК України, у системному зв`язку зі ст. 177-179,182 ЦК України визнання право власності на новостворене нерухоме майно, як об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятий до експлуатації в системному порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено, і підстав для відступу від цього не вбачається.

З цього моменту новостворене майно переходить до категорії майна, як об`єкта цивільного права, якого немає у позивача.

У позовній заяві позивач не зазначила жодної норми матеріального закону, яка би регулювала названі правовідносини та встановила ціну позову 164876,5 грн., чим незаконно стверджує, як про об`єкт цивільного права.

Тому, відповідач вважає, що незавершене будівництво, самочинне будівництво по АДРЕСА_1 , не є об`єктом цивільного права.

Чинне матеріальне законодавство зазначає, що не підлягають поділу, виділу, об`єкти нерухомого майна, до складу яких входить самочинно збудовані, реконструйовані, переплановані, об`єкти нерухомого майна. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у справі №127/14320/15-ц від 06.11.2019; у справі №650/110/18.

Тому є очевидним, що позовна заява ОСОБА_1 не відповідає вимогам ст. 174-175 ЦК України, та на підставі вищевикладеного відповідач просив залишити даний позов без задоволення.

У судовому засіданні позивач та її представник адвокат Мовчан В.В. наполягали на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача адвокат Григоришен О.В. у судовому засіданні просив відмовити у даному позові, оскільки таких безпідставних та необґрунтованих справ із зазначених підстав у судах України немає, так як не можна звертатися у суд із захистом даних прав, за відсутністю об`єкта цивільного права.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 виданого 08.06.2021 Тульчинським відділом ДРАЦС у Тульчинському районі Вінницької області Центрально - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), за актовим записом № 91 зареєстровано шлюб між сторонами (а.с. 7).

Згідно копії рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 14.09.2020, яким частково задоволено позов - встановлено факт спільного проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01.01.2004 по 25.10.2005, розділено спільне майно подружжя та у задоволенні позовної вимоги щодо визнання житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого, за адресою: АДРЕСА_1 , спільною власністю подружжя, де частки є рівними, відмовлено (а.с. 8-12).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 11.02.2021 апеляційну скаргу залишено без задоволення та рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 14.09.2020 залишено без змін (а.с. 14-17).

Згідно копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовлений 09.02.2017 на замовлення ОСОБА_4 , загальна площа будинку 78,7 кв.м. (а.с. 18-24).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03.11.2021, на підставі договору дарування будинку від 05.08.2003, відповідачу було подаровано житловий будинок позначений, загальною площею 59,9 кв.м., житловою площею 24,7 кв.м. Також, згідно відомостей з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 22.06.2012, на підставі постанови про арешт майна боржника, відділом державної виконавчої служби Тульчинського районного управління юстиції накладено арешт на будинок, що розташований по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження: 12650823 (а.с. 18-26).

Згідно довідки Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області від 25.07.2017 № 02-17/284, земельна ділянка площею 0,25 га, рахується за ОСОБА_5 (а.с. 26).

Також, у судовому засіданні досліджено цивільну справу № 148/329/16-ц, у якій міститься висновок експерта №345 за результатами проведення будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 29.06.2017 встановлено:

1. За відсутності у експерта станом на час проведення дослідження інформації про ціни продажу подібного майна (житлових будинків) визначити ринкову вартість житлового будинку АДРЕСА_1 станом на 05.08.2003 не вбачається за можливе;

2. Ринкова вартість житлового будинку літ."А" з прибудовою загальною площею 78,9 кв.м., господарських будівель та споруд домоволодіння АДРЕСА_1 станом на час проведення дослідження визначена за порівняльним підходом, без урахування вартості земельного компонента, складає 329753 грн.;

3.5. Вартість робіт у приміщеннях житлового будинку літ."А" з прибудовою загальною площею 78,9 кв.м., господарських будівель та споруд домоволодіння АДРЕСА_1 в цінах станом на час дослідження становить: 265684,13 грн.

Згідно зі статтю 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до с. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 15 ЦК України, закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 1 частини2 цієї ж статті, визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, зокрема, є визнання права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення частини першої цієї статті дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а частина друга цієї статті визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом уведення в дію «законів». Більше того, верховенство права як один з фундаментальних принципів демократичного суспільства є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах: від 20 травня 2010 року «Україна-Тюмень» проти України» (заява № 22603/02); від 25 червня 1996 «Амюр проти Франції» (Amuur v. France); «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former Kingof Greece and Others v. Greece), № 25701/94, § 79, ECHR 2000-XII; «Малама проти Греції» (Malama v. Greece), № 43622/98, § 43, ECHR 2001-II).

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини третьої статті 368 ЦК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За частиною першою статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України).

У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У частині 1 статті 376 ЦК України, визначає поняття самочинного будівництва. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті).

Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.

Згідно з пунктом 2.3 зазначеної Інструкції не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив і Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) та ін.

Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс16) та від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № № 14-8цс21).

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Відповідно до правової позиції Верховного суду від 12.04.2023 справа №511/2303/19, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 07.09.2016 у справі № 6-47цс16, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва.

Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання права на введення в експлуатацію на ім`я позивачки частини незавершеного будівництва житлового будинку з господарськими будівлями не підлягає задоволенню.

При вирішенні питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до положеньст. 141 ЦПК України,враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати понесені позивачем, не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст. 15, 316-319, 328, 376 ЦК України, ст.4, 13, 19, 76-81,141,ст.263-265ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання права на введення незавершеного будівництва в експлуатацію відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, шляхом подачі апеляційної скарги через Тульчинський районний суд Вінницької області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 05.05.2023.

Суддя: