Номер провадження: 22-ц/813/3374/23
Головуючий у першій інстанції Ковтун Ю. І.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.08.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Виходець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Шпак Марини Петрівни , представника ОСОБА_2 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 червня 2022 року, постановленогопід головуванням судді Ковтун Ю.І., повний текст рішення складений 24 червня 2022 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном, в якому просила усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_2 права користування і розпорядження 23/100 частиною квартири АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування 23/100 частиною квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свого позову ОСОБА_2 зазначила, що вона на підставі договору дарування від 21.07.2021 року є власником 23/100 частин квартири АДРЕСА_1 .

Під час укладання договору дарування ОСОБА_3 була зареєстрована у вказаній квартирі.

Також позивачка зазначила, що вона не зверталася до відповідача з проханням добровільно знятися з реєстраційного обліку, оскільки відповідач на момент укладання договору не проживала у квартирі та на даний час також в квартирі не проживає. Місце проживання відповідача позивачу не відомо. Позивач, як власник майна, відповідно до ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження майном.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду, Шпак М.П. , представник ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення суду, прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що висновки суду про безпідставність позовних вимог у зв`язку з відсутністю належних доказів, які підтверджують факт реєстрації відповідача у спірній квартирі не відповідають дійсності, оскільки реєстрація відповідача підтверджується відомостями про зареєстрованих осіб.

Крім того, суд приймаючи рішення не надав належної оцінки заяві відповідача, в якій відповідач не заперечувала обставину своєї реєстрації у спірній квартирі та фактично визнала позовні вимоги.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_3 в судове засідання, призначене на 01 серпня 2023 року не з`явилися, були сповіщені належним чином у відповідності до ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 120-121).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності нез`явившихся осіб, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Шпак М.П., представника ОСОБА_2 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам не відповідає, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні належні докази, які підтверджують факт реєстрації відповідача ОСОБА_3 у спірній квартирі, а тому вимога позивача щодо усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням є безпідставною.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що згідно договору дарування від 21.07.2021 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 2605, позивачці ОСОБА_2 на праві власності належить 23/100 часток квартири АДРЕСА_1 (а.с. 6-7).

Відповідно до п. 1.1. дарувальником 23/100 частин квартири є попередній власник - ОСОБА_4 .

Згідно з довідкою Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Одеської міської ради № 1063ел/01-09(2) від 19.10.2022 року, станом на 14.10.2022року, в квартирі спільного заселення АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с. 90).

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_2 не проживає, однак після укладання договору дарування ОСОБА_4 , залишилась там зареєстрованою.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звернулась з заявою до Приморського районного суду м. Одеси, поданою через Нову пошту про визнання позову та не заперечує про зняття її з реєстраційного обліку (а.с. 28).

При цьому, як зазначає сама позивач, станом на момент укладення правочину відповідно до відомостей №Ш-174603-ю/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, виданим Департаментом надання адміністративних послуг ОМР, вбачається, що на 23/100 частин квартири, що належить ОСОБА_4 стосовно зареєстрованих осіб значиться зареєстрованою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 19).

Так згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Одночасно за положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Практика ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Одночасно, у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до положень ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379 ЦК України).

Права власника житла регламентовані ст.389 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК України).

Відповідно до частини другої статті 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше житлове приміщення в тому ж населеному пункті договір найму житлового приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з житлового приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму житлового приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим житловим приміщенням з дня вибуття.

Наявність у наймача або члена його сім`ї іншого постійного місця проживання законодавцем визначено як основна умова втрати права користування житловим приміщенням з підстав передбачених статтею 107 ЖК України.

Суди повинні встановити таке місце проживання із зазначенням його адреси та дослідити належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин.

Аналогічний висновок зазначено у постанові Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі № 161/20415/19, провадження № 61-14025св21.

Відповідно до п.п.50, 51 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого КМУ №265 від 07.02.2022 року, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), поданої особою або її законним представником (представником) за формою згідно з додатком 5: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується).

Позивач зазначає, що єдиним належним способом захисту права позивачки на вільне користування та розпорядження майном є звернення до суду з даним позовом, оскільки в 23/100 часток квартирі спільного заселення, яка належить позивачу на праві власності зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 , яка з моменту укладання договору ніколи там не проживала.

Зазначені твердження становлять суть обґрунтувань позовних вимог у справі, наведених у позовній заяві та поданій позивачем апеляційній скарзі.

У даному випадку слід врахувати, що пріоритетним буде захист прав саме власника майна, адже обмежувати її право власності на користь збереження права проживання особи, яка вже тривалий час житлом позивача не користується та негативних наслідків внаслідок неможливості проживати у квартирі позивача не зазнає підстав не має.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 червня 2022 року у даній справі слід скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та прийняти постанову про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Шпак Марини Петрівни , представника ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішенняПриморського районного суду м. Одеси від 20 червня 2022 року - скасувати.

Прийняти постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном - задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_2 права користування і розпорядження 23/100 частиною квартири АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування 23/100 частиною квартири АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 07 серпня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова