КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/4315/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», подану представником Тузовою Владиславою Олександрівною, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про захист прав споживачів та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення коштів, який мотивувала тим, що 24 червня 2012 року між нею та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено депозитний договір № SAMDN8560, на виконання якого було відкрито рахунок № НОМЕР_1 , на який було внесено 6 100 доларів США та в подальшому, 07 листопада 2013 року було внесено ще 3 000 доларів США.

Позивачка вказувала, що навесні 2014 року, у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя, її рахунки було безпідставно заблоковано та припинено нарахування відсотків.

У червні 2014 року вона звернулась до банку із заявою про повернення їй зазначено вкладу, проте станом на день звернення до суду така заява лишилась не виконаною.

Враховуючи вказане та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с.21, т.1), ОСОБА_1 просила суд розірвати депозитний договір №SAMDN8560 від 24 червня 2012 року та стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на її користь 9 100 доларів США як суму вкладу та 7 085,53 доларів США як відсотки за період з 25 лютого 2014 року по 08 листопада 2021 року, 176 467,24 доларів США як пеню у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 06 грудня 2020 року по 06 грудня 2021 року. Судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17 серпня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за договором № SAMDN8560 від 24 червня 2012 року: 9 100 доларів США вкладу, 7 085, 53 доларів США відсотків за період з 25 лютого 2014 року по 08 листопада 2021 року та 270 000 грн. пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 06 грудня 2020 року по 06 грудня 2021 року.

Задоволено позовні вимоги в частині розірвання договору за рішенням суду та вказано, що депозитний договір № SAMDN8560 від 24 червня 2012 року вважається розірваними з 17 серпня 2022 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог, представник АТ КБ «Приватбанк» - Тузова В.О. подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що вимога позивача про розірвання депозитного договору та висновок суду про можливість розірвання такого договору не відповідає ані матеріалам справи, ані вимогам закону, оскільки позивачкою 14 червня 2014 року було направлено вимогу щодо припинення договірних відносин з банком за вказаним вище договором та з моменту отримання банком такої вимоги договір вважається розірваним.

Вказує, що суд першої інстанції не зазначив, яким саме вимогам чинного законодавства суперечить отримання боржником згоди від кредитора на переведення боргу шляхом неотримання від нього незгоди.

Разом з тим, відповідач вказує, що судом неправомірно розглянуто та задоволено позовні вимоги до банку, оскільки банк не був належним відповідачем у даній справі, а тому стягнення коштів відбулось з особи, що не повинна відповідати за зобов`язанням, оскільки відбулось переведення боргу за депозитним договором на ТОВ «ФК «Фініліон» за мовчазною згодою позивачки.

Апелянт вказує, що судом неправомірно стягнуто відсотки та пеню після фактичного розірвання депозитного договору за заявою позивачки ще у червні 2014 року, оскільки не було враховано, що виплата передбачених договором та встановлених статтями 1061. 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються, що відповідає, зокрема, позиції викладеній Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17.

Враховуючи викладене,представник АТ КБ «Приватбанк» - Тузова В.О. просить апеляційний суд скасувати рішення Печерського райсуду міста Києва від 17 серпня 2022 року в частині задоволених вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю. В іншій частині рішення залишити без змін.

03 січня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - адвоката Дугінова Д.А., відповідно до якого не погоджується з твердженням апелянта, що договір є розірваним з червня 2014 року за заявою позивачки, оскільки відповідно до п. 11 договору його дія припиняється з виплатою вкладнику усієї суми вкладу та відсотків, чого банком здійснено не було.

Відтак, вважає нараховані проценти та пеню за період до фактичного розірвання договору судом правомірними та обґрунтованими, а тому просить апеляційний суд залишити апеляційну скаргу банку без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта АТ КБ «Приватбанк» Тузова В.О. підтрималадоводи, викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову з підстав, зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі, обґрунтовуючи свої доводи тим, що АТ КБ «Приватбанк» перевело борг за вказаним депозитним вкладом на ТОВ «Фінілон», уклавши відповідний договір і саме вказане ТОВ повинно бути належним боржником та відповідачем у вказаній справі.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Дугінов Д.А., при апеляційному перегляді справи заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, оскільки доводи, на які посилається апелянт, не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що 24 вересня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено депозитний договір №SAMDN8560. На виконання зазначеного вище договору банком було відкрито позивачці рахунок № НОМЕР_1 , на який було внесено 6 100, 00 доларів США, що підтверджується копією договору та квитанцією про внесення грошових коштів ( а.с. 7,8 т.1)

07 листопада 2013 року ОСОБА_1 на рахунок № НОМЕР_1 було внесено 3 000, 00 доларів США.( а.с. 8 т.1)

Також із наданим позивачем виписки із банківського рахунку № НОМЕР_1 вбачається, що банком на вказаний вклад нараховувалися щомісячно проценти, які отримувалися позивачкою аж до 24 лютого 2014 року (а.с. 9,10 т.1).

У березні 2014 року, у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя, банківський рахунок № НОМЕР_1 було заблоковано відповідачем. Нарахування відсотків було припинено та станом на час блокування рахунку на ньому знаходилося 9 100 доларів США як сума вкладу та 55,84 доларів США нараховані за місяць проценти (а.с.10 зв.б.).

З матеріалів справи також вбачається, що 14 червня 2014 року ОСОБА_1 як вкладником та стороною договору банківського вкладу на адресу Голови правління ПАТ КБ «Приватбанк» Дубілету О.В. було направлено вимогу про припинення договорів банківського вкладу та повернення всієї суми вкладів та нарахованих процентів (а.с. 11 т.1).

Згідно до відзиву поданого відповідачем вбачається, що дійсно вказана заява про припинення договорів вкладу надійшла до банку 20 червня 2014 року, однак вимоги позивача не було виконано відповідачем.

Відповідач мотивував вказану відмову тим, що дані боргові зобов`язання ним були переведені на ТОВ «ФК «Фінілон» згідно до укладеного 17 листопада 2014 року договору переведення боргу.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що посилання відповідача у справі - АТ КБ «Приватбанк» на те, що він є неналежним відповідачем та не повинен нести відповідальність за зобов`язання у вказаному вище договорі депозитного вкладу, оскільки уклав з ТОВ «ФК «Фінілон» договір про переведення боргу, суд визнав безпідставним і таким, що суперечить чинному законодавству, оскільки позивачка у справі як сторона договору та вкладник не надавала таку згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», тому суд визнав вимоги про стягнення з АТ «КБ «Приватбанк» вкладу в розмірі 9 100 доларів США законним та обґрунтованим.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми вкладу відповідає з огляду на наступне.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно із пунктом 2.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 року за № 1256/8577, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором.

Частиною першою статті 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

За частиною другою статті 1060 ЦК України банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до пункту 1.2 вищевказаного Положення договір банківського вкладу (депозиту) укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу (вклад (депозит) на вимогу) або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад (депозит).

У пунктах 52, 53 рішення Європейського суду з прав людини від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції» суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави.

АТ КБ «Приватбанк», визнавши внесення грошей на депозитний рахунок та не повертаючи кошти, які належать на праві власності позивачу, порушило положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтю 1 Першого Протоколу до Конвенції, згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до зазначеного, обґрунтованими є висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача суми депозиту у розмірі 9 100,00 доларів США, оскільки відповідач не виконав законну вимогу позивача про повернення належних йому коштів.

Доводи АТ КБ «Приватбанк» про те, що належним боржником перед ОСОБА_1 є ТОВ «ФК «Фінілон» згідно умов договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року є необґрунтованими з огляду на таке.

Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 520 ЦК України передбачає, що у правовідносинах із заміни боржника беруть участь три особи: кредитор, боржник, особа, третя особа, яка має намір стати боржником. В будь-якому випадку для здійснення такої заміни має бути наявна тристороння згода: а) боржник виявив згоду на те, щоб він був замінений; б) третя особа виявила згоду на те, щоб набути обов`язків боржника; в) кредитор надав згоду на заміну боржника. Відсутність згоди хоча б однієї із сторін не дає підстав для заміни боржника.

З матеріалів справи відомо, що позивачка не надавала згоду на заміну боржника АТ КБ «Приватбанк» на ТОВ «ФК «Фінілон», у зв`язку із чим доводи банку про те, що відповідач не є стороною за договором банківського вкладу, укладеним 24 вересня 2012 року є безпідставними.

Оскільки стороною укладеного договору банківського вкладу є ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», то згідно зі статтями 526, 631, 651, 653, 1058, 1075 ЦК України зобов`язання за договором має виконувати саме АТ КБ «Приватбанк» як юридична особа. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов`язків за укладеними і дійсними договорами.

Отже, висновки суду першої інстанції про виникнення у відповідача грошового зобов`язання повернути позивачу на його вимогу суму вкладу у розмірі 9 100,00 доларів США ґрунтуються на встановлених обставинах, належним чином оцінених судом доказах та правовідносинах сторін.

Щодо часу нарахування процентів за користування грошовими коштами та розірвання договору банківського вкладу № SAMDN8560 (вклад «Стандарт 12 міс.»).

Суд першої інстанції, перевіряючи доводи позивача про продовження існування між сторонами вказаних правовідносин за даним договором банківського вкладу та наявності у банку зобов`язань щодо нарахування процентів за даним договором до дати подачі позову до суду, тобто з 25 лютого 2014 року по 08 листопада 2021 року, погодився із вказаними доводами позивача та стягнув з відповідача на користь позивача 7085,83 доларів США процентів за вказаним договором депозитного вкладу та визнав розірваним договір даного депозитного вкладу з 17 серпня 2022 року.

Колегія суддів не може погодитися із вказаним висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

Так, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (стаття 1058 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною (частини перша, друга статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У частині першій статті 1075 ЦК України визначено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків».

У справі, що переглядається:

- у пункті 7 договору від 24 вересня 2012 року № SAMDN8560 (вклад «Стандарт 12 міс.»), укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк», сторони домовились, що «сторони мають право достроково розірвати цей договір, повідомивши про це іншу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору»;

- суд першої інстанції встановив, що вимога щодо розблокування депозитних рахунків та повернення суми вкладів і нарахованих відсотків, тобто вимога щодо розірвання договору від 24 вересня 2012 року № № SAMDN8560 (вклад «Стандарт 12 міс.»), була заявлена позивачкою в претензії від 14 червня 2014 року, яку банк отримав 20 червня 2014 року;

- відповідач підтвердив отримання вказаної вимоги та погодив факт розірвання вказаного договору депозитного вкладу з 25 червня 2014 року з врахуванням положень п. 7 укладеного між сторонами договору.

З урахуванням викладеного висновок суду першої інстанції про те, що договір не був розірваним є помилковим.

Тому, колегія суддів з врахуванням того, що договір № SAMDN8560 (вклад «Стандарт 12 міс.»), який укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» 24 вересня 2012 року згідно до умов договору ( п.7 Договору), є розірваним із 25 червня 2014 року, тому позивачка має право на стягнення із відповідача процентів за вказаним договором в розмірі 287,70 доларів США, із яких 55,84 доларів США нарахованих банком станом на 24 березня 2014 року, що підтверджується випискою по банківському рахунку ( а.с. 10 зв. б. т.1) та процентів за період з 25 березня по 25 червня 2014 року в розмірі 231,86 доларів США (9100 х 10/100 х 93/365).

Щодо часткового задоволення вимог про стягнення пені у розмірі 270 000 грн на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»колегія суддів враховує наступні норми матеріального права та встановлені обставини справи.

У разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі (частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»).

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (стаття 1058 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною (частини перша, друга статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що:

«пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується. Як установлено судами, позивачі, звертаючись до суду з позовом, просили стягнути пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ, обчислену саме за період з 19 липня 2016 року по 19 липня 2017 року, тобто за один рік, що передував зверненню до суду із цим позовом, у той час як рішення суду, яким розірвано договори банківського вкладу, набрало законної сили 25 березня 2015 року. Оскільки між позивачами та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини й відповідно рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині стягнення пені».

У справі, що переглядається, колегія суддів дійшла висновку, що договір банківського вкладу від 24 вересня 2012 року № SAMDN8560 (вклад «Стандарт 12 міс.»), що укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» вважається розірваним з 25 червня 2014 року на письмову вимогу вкладника.

Разом із тим, позивачка просила стягнути із банку на її користь 3 % пені по несплаті суми боргу та відсотків по депозиту в розмірі 176467,24 доларів США, нарахованих за період з 25 лютого 2014 року по 08 листопада 2021 року ( згідно до заяви про збільшення позовних вимог від 28 січня 2022 року) (а.с. 87 т.1).

В подальшому позивачем було подано 13 липня 2022 року заяву про збільшення позовних вимог, в якій викладено вимогу в частині стягнення пені лише в розмірі 83565,25 доларів США, із розрахунку заборгованості по процентам 7631,53 доларів США за період з 25 лютого 2014 року по 13 липня 2022 року та на вказану суму процентів нараховано пеню згідно до ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в розмірі 83565,25 доларів США ( а.с. 157-158 т.1).

Суд першої інстанції фактично погоджуючись із вказаними уточненими вимогами ОСОБА_1 в частині наявності правових підстав для нарахування пені в розмірі 3% від суми нарахованих процентів за період з 27 січня 2021 року по 27 січня 2022 року зменшив їх розмір згідно до ч.3 ст. 551 ЦК України до 270 000 гривень.

Однак, вказаний висновок суду першої інстанції суперечить встановленим матеріалам справи, оскільки як встановлено колегією суддів при перегляді вказаної справи, договір банківського вкладу є розірваним з 25 червня 2014 року згідно до умов, викладених у пункті 7 договору від 24 вересня 2012 року № SAMDN8560 (вклад «Стандарт 12 міс.»), укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк», що свідчить про припинення між сторонами правовідносин, в тому числі щодо нарахування процентів, тому частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини.

Указане відповідає правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах: від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), а також постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, провадження № 61-1297св22 , від 20 липня 2022 року у справі № 132/4437/18 (провадження № 61-13187св19).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в частині стягнення процентів за період з 25 червня 2014 року по 08 листопада 2021 року, в частині нарахування пені згідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та визнання розірваним договору саме з 17 серпня 2022 року не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені та розірвання договору, а також щодо часткового задоволення вимог в частині стягнення пені.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню частково на 62% від заявлених вимог апелянта, а позивач при зверненні до суду з позовом був звільнений від сплати судового збору як споживач, апелянт - АТ «КБ «Приватбанк», подаючи апеляційну скаргу сплатив судовий збір у розмірі 22700 грн, тому вказані витрати пропорційно задоволеної частини 14074,00 грн. підлягають компенсації АТ «КБ «Приватбанк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», подану представником Тузовою Владиславою Олександрівною, задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 серпня 2022 року в частині стягнення процентів, пені та розірвання договору депозитного вкладу скасувати та ухвалити у вказаній частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 в частині стягнення процентів задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 нараховані та ненараховані проценти за користування грошовими коштами згідно депозитного договору №SAMDN8560, укладеного 24 червня 2012 року в розмірі 287,70 доларів США.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення пені в порядку ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та розірвання договору депозитного вкладу відмовити.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 серпня 2022 року залишити без змін.

Компенсувати Акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» сплачений судовий збір в розмірі 14074,00 грн за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністром України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлений 16 березня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв