Справа № 362/233/23
Провадження № 2/362/953/23
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

10 квітня 2023 року

суддя Васильківського міськрайонного суду Київської області Марчук О.Л., розглянувши в порядку спрощеного провадження у місті Василькові Обухівського району Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування своїх вимог якого зазначив, що 28 лютого 2020 року між ним і відповідачкою було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого він передав останній в борг грошові кошти в сумі 221 040 гривень 00 копійок, що за курсом НБУ становило 9 000 доларів США.

Оскільки вказану суму грошових коштів відповідачкою не повернуто, позивач просить стягнути з останньої суму боргу, 3 % річних, пеню та інфляційні збитки, а всього 334 410 гривень 33 копійки (а.с. 53 - 59).

Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження.

Відповідачка надала відзив на позов у якому не визнала позовних вимог і просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що вона не отримувала від позивача саме в борг зазначеної суми грошових коштів (а.с. 77 - 83).

Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на розписку відповідачки від 28 лютого 2020 року.

За змістом вказаної розписки відповідачки від 28 лютого 2020 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 суму 221 040 гривень або 9 000 доларів США по курсу НБУ (а.с. 10).

Тобто, відповідачка у даній розписці відобразила факт отримання від позивача грошових коштів.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Дослідивши та проаналізувавши зміст вказаної розписки від 28 лютого 2020 року, з урахуванням положень наведених статей матеріального права, змісту наданих письмових доказів, суд приходить до висновку, що позики грошових коштів між сторонами не було, а тому, у відповідачки не виникло зобов`язання повернути позивачу таку ж суму грошових коштів (суму позики), оскільки договір позики між сторонами, відповідно до статті 1046 ЦК України - не укладався.

Відповідно до частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, позивачем під час розгляду справи не доведено факту отримання відповідачкою зазначеної суми грошових коштів саме в борг із зобов`язанням їх повернення.

Зокрема, суд звертає увагу на той факт, що за змістом розписки відсутня констатація факту отримання відповідачкою від позивача у борг грошових коштів в зазначеній сумі.

Навпаки, зі змісту вказаної розписки вбачається, що у ній відсутня вказівка на обов`язок відповідачки повернути позивачу отримані грошові кошти.

При цьому, вирішуючи питання про обґрунтованість позову та існування підстав для задоволення позовних вимог, суд виходить з правових висновків Верховного Суду України, що містяться у постанові № 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року, згідно із якими розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, у відповідачки немає обов`язку, відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, повертати позивачу, як позикодавцеві позику, а саме: грошові кошти у такій самій сумі, оскільки вони не були передані відповідачці в борг.

Отже, надана позивачем на підтвердження своїх вимог розписка відповідачки від 28 лютого 2020 року не є документом, що підтверджує боргове зобов`язання, оскільки не містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення.

Оскільки, під час розгляду справи судом не встановлено існування позики між сторонами, відсутні підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача грошових коштів за доданою до заяви розпискою від 28 лютого 2020 року.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним і необґрунтованим, а тому в його задоволенні слід відмовити в повному обсязі.

На підставі пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою у позові судові витрати слід покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1046, 1049 ЦК України, статтями 1 - 13, 19, 23, 27, 34, 76 - 83, 89, 92, 95, 133, 141, 258, 259, 263 - 265, 273 - 279 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя

Дата складення повного рішення суду - 10 квітня 2023 року.