Справа № 953/1103/20
УХВАЛА

"08" серпня 2023 р. м.Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі: головуючої судді Лисиченко С.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі №953/1103/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення грошових коштів та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди завданої злочином, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Київського районного суду м. Харкова перебуває на розгляді в порядку загального позовного провадження вказана цивільна справа.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 18.12.2020 закрито підготовче провадження в об`єднаній цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення грошових коштів та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди завданої злочином та призначено справу до судового розгляду по суті.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського районного суду м. Харкова, 17.10.2022 визначено головуючу суддю у справі: Лисиченко С.М. Підстави проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи: перебування судді у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (відповідно до Наказу голови Київського районного суду м. Харкова Шаренко С.Л. №02-03/213 від 23.09.2022 «Про надання відпустки по догляду за дитиною судді Лях М.Ю.»).

Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 21.10.2022 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення грошових коштів та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди завданої злочином - прийнято до провадження судді Київського районного суду м. Харкова Лисиченко С.М., призначено судове засідання.

04.08.2023 заявник ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Подвезько Дмитро Віталійович, звернувся до Київського районного суду м.Харкова із заявою про забезпечення позову, в якій прохає суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 ; заборонити відповідачу ОСОБА_2 вчиняти певні дії, а саме розпорядження квартирою АДРЕСА_1 ; заборонити суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії щодо квартири АДРЕСА_1 .

Заява мотивована тим, що 21 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в Київський районний суд із позовом до ОСОБА_2 , в якому просить застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів у розмірі 209 000 (двісті дев`ять тисяч) доларів США.

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 26 грудня 2008 року ОСОБА_2 позичила у нього 108 8000 доларів США і зобов`язалася їх повернути частинами (з розстроченням) не пізніше 26 грудня 2009 року, про що між сторонами був укладений в письмовій формі Договір позики, 26 грудня 2008 року посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г. І. за реєстровим № 4440 .

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики боржник ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , про що між сторонами був укладений Договір іпотеки, 26 грудня 2008 року посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г. І. за реєстровим № 4443.

13 лютого 2009 року боржник ОСОБА_2 додатково позичила у ОСОБА_1 26 600 доларів США, про що між сторонами було укладено додаткову угоду до договору позики, посвідчену приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г. 1. за реєстровим № 338, за яким сума позики була збільшена до 135 400 доларів США, а повернення її було розстрочено до 26 грудня 2009 року в порядку та частинами, що передбачені п. 1 угоди.

У зв`язку зі збільшенням розміру основного зобов`язання, відповідного змісту зміни були внесені сторонами і до укладеного сторонами договору іпотеки, про що була укладена додаткова угода до договору іпотеки, посвідчена ПН ХМНО Малаховою Г. І. за реєстровим № 340.

14 січня 2010 року боржник ОСОБА_2 ще раз додатково позичила у ОСОБА_1 82 000 доларів США, про що між сторонами було укладено додатковий договір до договору позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г. І. за реестровим № 31, за яким сума позики збільшилась до 217 400 доларів США, а повернення її було розстрочено до 13 січня 2011 року в порядку та частинами, що передбачені п. 1 додаткового договору.

Згідно умови п. 7 додаткового договору до договору позики, всі зміни до договору позики стосуються і укладеного раніше між сторонами договору іпотеки.

Вказує, що боржник ОСОБА_2 грубо порушила свої зобов`язання за договором позики, повернувши ОСОБА_1 з починених коштів всього лише 8 400 доларів США. А залишок позики в розмірі 209 000 доларів США - так і залишився нею неповернутим.

Крім того, 26 грудня 2008 року боржник ОСОБА_2 уклала з громадянином ОСОБА_3 договір комісії, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г. І. за реєстровим № 4447, за яким ОСОБА_3 зобов`язався продати належну на той час боржнику квартиру за визначеною сторонами ринковою ціною у спосіб та строк, встановлений договором. На виконання та на підставі умов вказаного договору комісії, 16 липня 2010 року ОСОБА_3 від власного імені, але в інтересах ОСОБА_2 , а також з відома та згоди іпотекодержателя ОСОБА_1 , продав належну їй на той час квартиру АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_4 за ціною в розмірі 3 000 000 гривень, що на момент продажу за курсом НБУ було еквівалентно 379 708 доларам США, про що між ними був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г. І. за реєстровим № 2406. Вказаний договір купівлі-продажу квартири був зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 4030514, про що нотаріусом покупцю було видано Витяг з Державного реєстру правочинів від 16 липня 2010 року за № 8778626.

На виконання вимог діючого на той час п. 1.5 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 157/6445 від 18 лютого 2002 року, а також згідно з нормами та виходячи зі змісту вимог ст. ст. 182, 210, 334 ЦК України, 13 серпня 2010 року покупець ОСОБА_4 зареєструвала в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» своє право власності на куплену квартиру АДРЕСА_1 , про що йому було видано Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13 серпня 2010 року за № 27008500.

Таким чином, з 16 липня 2010 року власником квартири АДРЕСА_1 став громадянин ОСОБА_4 .

Однак, 17 червня 2016 року ОСОБА_2 вже в котрий раз звернулась в Київський районний суд м. Харкова із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просила визнати недійсним договір комісії від 26 грудня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за реєстровим № 4447, та договір купівлі-продажу квартири від 16 липня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за реєстровим № 2406.

09 грудня 2016 року Київський районний суд м. Харкова ухвалив рішення за результатами розгляду вказаної цивільної справи, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2017 року та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 січня 2019 року, яким позовні вимоги були задоволені у повному обсязі та вирішено визнати недійсним договір комісії, укладений 26 грудня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за реестровим № 4447, а також визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 16 липня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. 1. за реєстровим № 2406, та зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13 серпня 2010 року.

Таким чином, оскільки судовими рішеннями, що набрали законної сили, договір купівлі-продажу квартири визнаний судом недійсним з моменту його вчинення, а право власності ОСОБА_4 на вказану квартиру наразі припинено і за ним скасовано реєстрацію цього права, то боржнику ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Харківською Товарною біржою «СЛОБОДА», 30 січня 1995 року, біржовий контракт № 5- 1049, та Договору дарування, посвідченого 8-ю Харківською Державною нотаріальною конторою 26 листопада 1994 року, за реестровим № 4-15483, на праві власності знову належить квартира АДРЕСА_1 .

27 грудня 2016 року ОСОБА_2 через представника звернулась в Київський районний суд м. Харкова із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна, в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати всі зазначені вище договори недійсними.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 , не заперечуючи факт отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в борг, посилалась на те, що вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2014 року, який набрав законної сили на підставі ухвали апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2016 року, нібито було встановлено, що ОСОБА_1 , надаючи в борг ОСОБА_2 грошові кошти та укладаючи перелічені вище оскаржувані договори, нібито наперед встановленим злочинним шляхом намагався заволодіти заставленою в іпотеку квартирою, що, на думку боржника, нібито свідчило про введення її в оману з боку ОСОБА_1 під час укладання та нотаріального посвідчення оспорюваних правочинів.

За результатами розгляду даної справи 06 грудня 2017 року Київський районний суд м Харкова ухвалив заочне рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнив та вирішив: - визнати недійсним договір позики від 26 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Галиною Іванівною, реєстровий № 4440; - визнати недійсною додаткову угоду від 13 лютого 2009 року до договору позики від 26 грудня 2008 року, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчену приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Малаховою Галиною Іванівною, реєстровий № 338; - визнати недійсним додатковий договір від 14 січня 2010 року до договору позики від 26 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Галиною Іванівною, реєстровий № 54; визнати недійсним договір іпотеки від 26 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у забезпечення договору позики, про передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 144,7 м?, загальною площею 209,8 м?, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Галиною Іванівною, ресстровий № 4442; - визнати недійсною додаткову угоду від 13 лютого 2009 року до договору іпотеки від 26 грудня 2008 року, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Галиною Іванівною, реєстровий № 340.

Категорично не погодившись із вказаним заочним рішенням, 21 грудня 2017 року відповідач ОСОБА_1 подав в районний суд заяву про його перегляд, за результатами розгляду якої 11 січня 2018 року Київським районним судом м. Харкова була постановлена ухвала, якою вказану заяву ОСОБА_1 від 21 грудня 2017 року було залишено без задоволення. З огляду на таке незаконне та необгрунтоване заочне рішення районного суду, ОСОБА_1 не міг із ним погодитись, у зв`язку з чим був змушений подати на нього апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої 02 квітня 2018 року апеляційним судом Харківської області була винесена постанова, якою оскаржуване заочне рішення районного суду було скасоване та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними було відмовлено у повному обсязі. Однак, постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 грудня 2019 року було задоволено касаційну скаргу ОСОБА_2 , поданої в рамках вказаної цивільної справи, постанову апеляційного суду Харківської області від 02 квітня 2018 року скасовано, а заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2017 року залишено в силі.

В результаті, договір позики та договір іпотеки, а також усі додаткові угоди до них, що були укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , наразі визнані недійсними.

При цьому факт отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в борг ОСОБА_2 не заперечує.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 вже протягом більше тринадцяти років безпідставно володіє позиченими нею у позивача ОСОБА_1 грошовими коштами в розмірі, що складає залишок від загальної суми позичених коштів в сумі 209 000 доларів США, і не повертає їх, то позивач ОСОБА_1 змушений захищати порушені свої права в судовому порядку шляхом звернення до суду із позовом.

В цей же час, оскільки вказаними вище судовими рішеннями було визнано недійсними, в тому числі, і відповідний договір іпотеки та додаткову угоду до нього, то наразі зобов`язання відповідача ОСОБА_2 з повернення позивачу ОСОБА_1 позичених у нього коштів є фактично нічим не забезпеченими, що ставить під загрозу фактичне та повне виконання судового рішення про стягнення достатньо великої суми грошових коштів.

Виходячи з вищевикладеного, є підстави вважати, що квартира АДРЕСА_1 , що була передана ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язань, може бути відчужена без згоди та відома ОСОБА_1 на користь третіх осіб, та у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду щодо застосуваннянаслідків недійсності правочину.

Зазначаає, що згідно актуальних відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстровано в установленому законом порядку за жодною особою, тобто ані за колишнім власником ОСОБА_4 , ані за її теперішнім та дійсним власником ОСОБА_2 .

Але дана обставина в жодному випадку не може вплинути на вирішення питання щодо накладення заборони відчуження на вказану квартиру у якості забезпечення даного позову ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, оскільки чинним законодавством, зокрема ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», передбачена можливість звернути стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано за ним в установленому законом порядку. В цей же час, боржник ОСОБА_2 навмисно не реєструє своє право власності на квартиру АДРЕСА_1 , щоб у кредитора ОСОБА_1 не було реальної можливості задовольнити свої порушені права позикодавця за рахунок належного боржнику майна.

Тому, невжиття заходів забезпечення позову з метою унеможливити протиправну поведінку відповідача ОСОБА_2 завдасть невідворотної матеріальної шкоди та збитків позивачу і призведе до затягування відновлення прав позивача.

За таких обставин, позивач змушений із цією заявою звернутися до суду з проханням застосувати забезпечення пред`явленого ним позову, передбачене ст. 149 ЦПК України, згідно якої суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову, оскільки невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на до доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. В позовній заяві ОСОБА_1 обґрунтовано, вмотивовано та з належним підтвердженням необхідними доказами наведені обставини реально існуючого цивільного спору. Більш того, невжиття судом заходів призведе до нескінченної судової тяжби, що аж ніяк не сприятиме дотриманню принципу процесуальної економії

З урахуванням наведеного, єдиним можливим дієвим та правомірним способом забезпечення позову ОСОБА_1 може бути накладення заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 , а також заборони відповідачу ОСОБА_2 вчиняти певні дії, а саме розпоряджатися вказаним майном. Позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та правомірними, не є незвичними або сумнівними, підтверджені належними і допустимим, достатніми та достовірними доказами. Способи забезпечення позову, про які просить позивач, не пов`язані з вибуттям майна з володіння та/або користування ОСОБА_2 , не може порушити нормального життєвого устрою її родини чи іншим чином завдати шкоди її правам, законним інтересам або правам та інтересам інших осіб. Прохання позивача про забезпечення його позову шляхом накладення заборони відчуження та заборони суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - спрямоване виключно на захист та відновлення прав позивача, в разі задоволення позову ОСОБА_1 судом, адже, у разі задоволення заявлених позовних вимог, майнові вимоги кредитора будуть задоволені за рахунок належного відповідачу нерухомого майна.

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 04.08.2023, заяву передано головуючій судді Лисиченко С.М.

Розглянувши заяву про забезпечення позову і, не вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог по суті, суд прийшов до висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом. Забезпечення позову спрямоване проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, відчужити його тощо.

Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов може бути забезпечений накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання тощо.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суд повинен перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Судом встановлено, що предметом позову є вимога про стягнення з відповідачки за первісним позовом грошових коштів в порядку застосування наслідків недійсного правочину, тобто реституції, передбаченої ст. 216 ЦК України.

Разом з цим, як вбачається зі змісту заяви про забезпечення позову, підставами для її подачі, є припущення позивача про вчинення у майбутньому відповідачкою дій щодо відчуження квартири, яка була передана в іпотеку в забезпечення виконання зобов"язань за договром позики, який в подальшому був визнаний судом недійсним, про застосування наслідки недійсного якого позивач звернувся до суду із даним позовом. Захначені дії відповідачки, на думку позивача, можуть істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист його прав, зокрема, в подальшому,у разі задоволення позовних вимог судом, задовольнити майнові права позивача за рахунок належного відповідачці нерухомого майна.

При цьому, позивач, в порушення вимог ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України, не надано суду доказів щодо наявності та підтвердження намірів відповідачки вчинити вищезазначені дії щодо нерухомого майна, на яке на даний час накладено арешт постановою державного виконавця Київського ВДВС ХМУЮ від 03.02.2011. Правова підстава обтяження- арешт майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження.

Зазначене підтверджується даними інформаційної довідки № 341273520 від 02.08.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Крім того, не зважаючи на те, що в матеріалах справи наявне рішення суд Київського районного суду м.Харкова від 12.04.2018 про визнання за відповідачкою, ОСОБА_2 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 , згідно даних інформаційної довідки №341273520 від 02.08.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, саме за позивачем, а не відповідачкою, станом на 02.08.2023 зареєстровано право власності на вказану квартиру.

З огляду на зазначене, враховуючи предмет і підстави позову, який позивач просить забезпечити, і вказаний ним захід забезпечення, судом не встановлено, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду по відновленню його порушених прав, та захід забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами і відповідає меті його застосування, що є підставою для відмови у задоволенні заяви.

Керуючись ст. ст. 149-153, 260 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом 15-ти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подана апеляційна скарга, або якщо ухвалу залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Строк пред`явлення ухвали до виконання становить протягом трьох років.

Суддя С.М Лисиченко