КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/5453/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 381/94/22

23 лютого 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Шпильовій Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Києво- Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Пінкевич Н.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення винагороди та неустойки,-

в с т а н о в и в:

12 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення винагороди та неустойки за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики. За даним договором ОСОБА_2 отримала грошові кошти в розмірі 7300 грн. для закупівлі товарів на строк до 09 вересня 2020 року. Також між ним та ОСОБА_3 було укладено договір поруки у якості забезпечення виконання договору позики ОСОБА_2 .

Зазначає, що за умовами договорів поруки та позики була встановлена винагорода в розмірі десяти відсотків щомісячно, до дня повного повернення коштів за договором позики. Винагорода розраховується за період з 12 липня 2021 року по 12 грудня 2021 року. Також сторони погодили, що для розрахунку винагороди буде використовуватись формула складних відсотків.

Окрім того, оскільки відповідачі прострочили повернення боргу, то з них на користь позивача підлягає стягненню неустойка у розмірі 25% відповідно до умов договору поруки та позики. Розмір неустойки складає 273 750, 00 грн. за період з 12 липня 2021 року по 12 грудня 2021 року.

Вказує на те, що загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідачів на його користь становить 278 199,00 грн. та складається із: 4 449,00 грн. винагорода позикодавцю та 273 750,00 грн. неустойка.

З огляду на вище викладене, просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь 278 199,00 грн.

Заочним рішенням Києво- Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення основного боргу, винагороди та неустойки задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку за договором позики від 09 липня 2020 року за період з 13 грудня 2021 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 1 000,00 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 13 січня 2023 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права.

Зазначає, що суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 546 ЦК України, протиправно знизив розмір неустойки, яка підлягала стягненню з відповідачів на його користь.

Звертає увагу суду, що відповідачі не звертались до суду з вимогою про зменшення розміру неустойки.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повторно не з`явились, про день та час слухання справи апеляційним судом повідомлені, причин неявки суду не повідомили, а тому суд вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09 липня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики.

Відповідно до умов зазначеного договору позики ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 гроші у сумі 7 300,00 грн. які вона зобов`язалась повернути 09 вересня 2020 року з урахуванням інфляції.

Сторони погодились, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України винагорода для позикодавця встановлена у формі 10% від всієї суми щомісячно до дня фактичного повернення всіх грошових коштів.

Також сторони погодили, що при розрахунку винагороди буде використана формула складних відсотків.

В разі не повернення суми боргу в строк, ОСОБА_2 зобов`язалась сплатити щоденну неустойку в розмірі 25% від всієї суми. Неустойка згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України забезпечує виконання договору позики і зменшенню не підлягає.

Сторони погодили, що у випадку не повернення боргу в строк, вона заставляє ОСОБА_1 свій будинок що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

09 липня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_3 поручилась перед ОСОБА_1 за виконання обов`язку по поверненню позичальницею ОСОБА_2 виконання зобов`язання тільки м. Боярка.

Рішенням Києво- Святошинського районного суду Київської області від 07 вересня 2022 року у іншій справі (справа № 381/2507/21) позовні вимоги було задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму позики в розмірі 7 300,00 грн., відсотки в розмірі 1 533,00 грн., неустойку в розмірі 7 300,00 грн., а всього 16 133,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 496,20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 496,20 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення у даній справі та, відмовляючи у стягненні на користь позивача ОСОБА_1 винагороди за період з 12 липня 2021 року по 12 грудня 2021 року в сумі 4 449,00 грн., суд першої інстанції посилався на те, що строк повернення коштів був погоджений сторонами у договорі позики - 09 вересня 2020 року, а тому вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Абзацом 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 4-10цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

За договором позики від 09 липня 2020 року ОСОБА_2 зобов`язалась повернути ОСОБА_1 борг в строк до 09 вересня 2020 року.

У договорі позики сторонами було погоджено, що згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України відповідач має сплатити винагороду для позикодавця у формі 10 % від суми позики щомісячно до дня фактичного повернення грошових коштів (а.с. 5).

Тобто, підставою позовних вимог щодо стягнення з відповідача 4 449,00 грн. винагороди за період з 12 липня 2021 року по 12 грудня 2021 року є невиконання відповідачем зобов`язань щодо сплати процентів за договором позики в обумовленому розмірі на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

З огляду на вищенаведені вимоги законодавства та обставини справи в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що визначена в договорі позики винагорода з посиланням на ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначає сплату позичальником процентів за період правомірного користування позикою. З настанням 09 вересня 2020 року строку виконання зобов`язання за договором позики, згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, право позикодавця нараховувати проценти за користування позикою припиняється.

Відмовляючи у стягненні з відповідачів на користь позивача неустойки у розмірі 25 % за період з 12 липня 2021 року по 12 грудня 2021 року у сумі 273 750,00 грн., суд першої інстанції посилався на те, що у поданому до суду договорі позики від 09 липня 2020 року міститься різний розмір процентів неустойки за неналежне виконання зобов`язання боржником, у цифровому виразі- 25%, прописом- 20%, а тому суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість нарахування позивачем неустойки саме у розмірі 25% від всієї суми позики, оскільки прописом боржник вказав, що сплачує неустойку у розмірі - 20%. З огляду на зазначене, розмір неустойки становить суму 219 000,00 грн. (1460, 00 грн. ( 20 відсотків від суми позики ) х150днів).

Окрім того, суд першої інстанції врахував, що, отримуючи грошові кошти в борг ОСОБА_2 зобов`язувалась їх повернути у строк, у будь-якому разі, не пізніше 09 вересня 2020 року. Борг не повернула. За рішенням суду на користь позивача вже було стягнуто неустойку в розмірі 7000 грн. та по суті двічі стягнено основну суму боргу. У провадженні суду є ще дві цивільні справи про стягнення на користь позивача за вказаним договором позики винагороди та неустойки за різні періоди. У даній справі позивач просить стягнути неустойку за чотири місяці з 12 липня 2021 року по 12 грудня 2021 року. При визначенні розміру неустойки суд першої інстанції також врахував значне перевищення розміру неустойки розміру основного боргу, тому вважав за можливе зменшити заявлену позивачем пеню до 1 000,00 грн., що буде достатнім для покриття всіх збитків позивача за цей період, і відповідатиме меті забезпечення виконання умов договору, не буде непомірним тягарем для боржника та не поставить вйого у вкрай невигідне становище. У матеріалах справи відсутні докази того, що позивачу завдана така істотна шкода, не заявлено клопотань про їх витребування, у разі складнощів в їх отриманні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

За умовами договору позики від 09 липня 2020 року в разі неповернення суми боргу в строк ОСОБА_2 зобов`язалась сплатити щоденну неустойку в розмірі 20 % від всієї суми. Також договором визначено, що неустойка згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК забезпечує виконання договору позики і зменшенню не підлягає.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, положення ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України, зокрема у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.

З огляду на зазначене, враховуючи, що розмір заборгованості за договором позики становить суму 7300,00 грн., а розмір неустойки позивачем визначено у розмірі 273 750,00 грн., апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, що умова договору позики від 09 липня 2020 року про те, що неустойка зменшенню не підлягає, прямо суперечить ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення неустойки позивач посилався на те, що він поніс значні витрати перед своїми позикодавцями та зазнав збитків у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань щодо повернення грошових коштів, також посилався на наявність у відповідача великого доходу за рахунок отриманих від нього в борг коштів.

Проте, жодного належного та допустимого доказу на обґрунтування вказаних обставин, щодо наявності у відповідача великого доходу за рахунок отриманих в борг коштів, позивач до суду не надав. Посилання позивача на укладені ним боргові зобов`язання з третіми особами не є предметом розгляду у даній справі і не мають правового значення для вирішення цієї справи.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення солідарно з ОСОБА_3 , як з поручителя, грошових коштів за договором позики від 09 липня 2020 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку і поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частинами 1, 2 ст.554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено субсидіарну відповідальність поручителя; поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Як правильно зазначив суд першої інстанції , у поданому до суду договорі поруки вказаний боржникОСОБА_2 , але не вказано обсяг відповідальності поручителя ОСОБА_3 перед кредитором (основний борг, пеня, відсотки, винагорода, тощо), та як у договорі поруки вказано, що 09.07.2020 року за договором позики позичальниця ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 взяла в борг у ОСОБА_1 7 300,00 грн. Поручається перед ОСОБА_1 за виконання обов`язку по поверненню позичальнецею ОСОБА_2 .. Виконання зобов`язання тільки місто Боярка.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те,що суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 546 ЦК України, протиправно знизив розмір неустойки, яка підлягала стягненню з відповідачів на його користь, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Стаття 551 ЦК України визначає, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

З огляду на вимоги ч.3 ст. 551 ЦК України, суд першої інстанції прийшов до вірного та обґрунтованого висновку про зменшення розміру неустойки, нарахованої за період з 12 липня 2021 року по 12 грудня 2021 року до 1000,00 грн., а умова договору позики від 09 липня 2020 року про те, що неустойка зменшенню не підлягає, прямо суперечить ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Відповідно ст. 375 ЦПК України,суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що заочне рішення Києво- Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2022 рокуухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Києво- Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2022 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2023 року.

Головуючий: Судді