Провадження № 2/344/1037/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Шамотайла О.В.,

секретаря Устинської Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися в суд із позовною заявою про визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, зокрема квартирою АДРЕСА_1 . Свої вимоги сторона позивача мотивувала тим, що є основним наймачем спірної квартири, крім позивачів у вказаній квартирі зареєстрований також відповідач. Відповідно до тверджень сторони позивача, у вказаній квартирі відповідач не проживає з моменту реєстрації, витрат по утриманню не несе, має інше місце проживання, однак реєстрація місця проживання залишається за даною адресою, на приватизацію площі відповідач не претендує, але реєстрація відповідача у квартирі створює перешкоди у її користуванні відповідачам.

Враховуючи те, що позивачі не мають можливості належним чином здійснювати своє право користування квартирою у зв`язку із реєстрацією в ній відповідача, вони звертаються до суду з даним позовом, в якому просять суд визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням.

Позивачі в судове засідання не з`явилися, однак в поданих суду заявах зазначили, що не заперечують проти розгляду справи за їх відсутності.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, подав заяву про розгляд справи без його участі.

Згідно з ч.3 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Проаналізувавши викладені в позовній заяві обґрунтування позивачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши також правові норми, які регулюють спірні правовідносини, судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до корінця ордеру на житлове приміщення №001059, виданому ОСОБА_1 з сім`єю з 4 осіб (сторони по справі) на право зайняття житлового приміщення житловою площею 61,3 м.кв., що складається з 3 кімнат у квартирі за адресою будинок АДРЕСА_2 . Отож вбачається, що квартира перебуває не у приватній власності сторін по справі.

В спірній квартирі, окрім позивачів на даний час зареєстрований і відповідач, що підтверджується також і запитом суду (а.с.34).

У своїх позовних вимогах позивачі вказують про те, що відповідач у будинку не проживає, обов`язків по оплаті комунальних послуг жодних не здійснює, у зв`язку з чим просять усунути їм перешкоди у здійсненні права користування квартирою шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Факт не проживання відповідача у спірній квартирі позивачі підтверджують копіями документів, де відповідач самостійно зазначав своє місце проживання за іншою адресою, а саме по АДРЕСА_3 (а.с.12-25).

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Оскільки спірна квартира перебуває не у приватній власності, то до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення Житлового кодексу Української РСР, зокрема норми ст. 71-72 вказаного кодексу.

Так, ст. 71 ЖК УРСР регламентує збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках:

1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в медичних закладах або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в медичних закладах, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою;

2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;

3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях;

4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків;

5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них;

6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому;

7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.

Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання.

У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.

Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік законодавством Союзу РСР і Української РСР може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.

У ст. 72 ЖК УРСР встановлено порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз наведених норм передбачає, що якщо тимчасова відсутність особи перевищила 6 місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутися з позовом про визнання її такою, що втратила право на користування приміщенням.

У разі відсутності особи понад шість місяців при розгляді позову про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суди повинні ретельно досліджувати обставини справи, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такі вимоги містяться і в роз`ясненні пленуму Верховного суду України "Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України''.

У відповідності з наведеним вище та п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли з практики застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 р. за №2, доказами вибуття наймача можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо).

Висновок суду щодо відсутності особи понад шість місяців повинен ґрунтуватися на доказах (письмових актах, складених за участю представників наймодавця та сусідів про відсутність відповідача в конкретний день, а також показів свідків сусідів) і такі докази суд оцінює в сукупності з іншими доказами по справі.

Отож надаючи оцінку аргументам позивачів суд зазначає наступне.

Закон дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання (частина 6 статті 29 ЦК України), і ця норма не передбачає винятків.

Несплата відповідачем коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання відповідача такими, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивачі (за доведеності понесення ними таких витрат) не позбавлені можливості поставити питання про їх відшкодування.

Позивачами не було надано суду доказів на підтвердження того, що відповідач не проживає по місцю реєстрації з власної волі, а наявні у справі документи у повній мірі не відображають обставини, які мають правове значення для правильного вирішення справи, а саме причини та підстави непроживання відповідача без поважних причин (відсутні акти обстеження проживання особи, не надано показів свідків, інформації про перетин відповідачем державного кордону України, тощо).

Окрім того позивачами не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що реєстрація відповідача якимось чином перешкоджає позивачам користуватися чи розпоряджатися майном. Позивачами взагалі не доведено, що подальше реєстрація відповідача у квартирі є неможливою, і така реєстрація відповідача перешкоджає позивачам користуватися майном.

Також, стверджуючи у позовній заяві, що відповідач не претендує на приватизацію площі в спірному житлі, позивачами жодних підтверджень цьому не представлено, як і не надано доказів, що відповідач використав своє право на безоплатну приватизацію, а тому таке посилання суд вважає голослівним. В своїй же заяві про розгляд справи без участі відповідача останній лише вказав, що він не проти розгляду справи без його участі, але не зазначив, що він не заперечує проти задоволення позову.

В даному конкретному спорі задоволення позову в подальшому може призвести до негативних наслідків у вигляді позбавлення відповідача права на одноразову безоплатну приватизацію в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою.

Тому підсумовуючи все наведене суд вважає, що, при оцінці даних обставин, слід відмовити в задоволенні позовних вимог в зв`язку з їх недоведеністю.

Враховуючи вищевикладене, на підставі на підставі ст.ст.2-5,12, 76-81, 119, 141,259, 263-265,268, 273, 354 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.В. Шамотайло