Провадження № 2/201/555/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого: судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Помельнікової Я.М.

за участю представника позивача ОСОБА_1 адвоката Громова Ю.А.

за участю представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Чебикіна С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєва (Павловська) Ганна Олегівна, ОСОБА_7 ) про визнання договору дарування від 12.09.2013р. дійсним, визнання договорів купівлі-продажу від 05.06.2014р. в частинах недійсними та визнання права особистої приватної власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

В провадження Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 28.11.2018р. надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про поділ майна подружжя (а.с. № 3-6 т.№ 1).

В подальшому ОСОБА_8 змінила прізвище на « ОСОБА_9 » (а.с. № 84, 85 т. № 3).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 30.11.2018р. було відкрито провадження по справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання (а.с. № 20 т. № 1).

Ухвалою суду від 22.04.2019р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) прийнято до сумісного розгляду зустрічний позов від 21.02.2019р. ОСОБА_8 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (треті особи приватний нотаріус ДМНО Павловська Г.О.) про визнання договору дарування від 12.09.2013р. дійсним, визнання договорів купівлі-продажу від 05.06.2014р. в частинах недійсними та визнання права особистої приватної власності на майно (а.с. № 49-55, 90 т. № 1).

Ухвалою суду від 16.10.2019р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог в межах зустрічного позову ОСОБА_7 (а.с. № 112 т. № 1).

Ухвалами суду від 25.03.2020р. по справі було призначено дві судові експертизи: судова авто-товарознавча та судово-технічна експертизи дослідження документів (а.с. № 185-186, 187-188 т. № 1).

15.09.2020р. до суду надійшов висновок судової автотоварознавчої експертизи (а.с.№240, 241-248 т. № 1), а 17.02.2021р. - повідомлення про неможливість надання висновку судового експерта стосовно судово-технічної експертизи дослідження документів (а.с. № 11, 12-13 т. № 2).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 25.03.2021р. було скасовано ухвалу від 25.03.2020р. про призначення судово-технічної експертизи та поновлено провадження по справі (а.с. № 17 т. № 2).

15.04.2021р. представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Громовим Ю.А. (діє на підставі ордеру від 10.10.2018р. а.с. № 24 т. № 1) подано уточнену позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності (а.с. № 73-108 т. № 2).

По тексту уточненого позову задані питання сторонам у справі ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в порядку письмового опитування (а.с. № 102-104 т. № 2).

Відповіді на письмове опитування 08.06.2021р. надали ОСОБА_8 та ОСОБА_6 (а.с. № 176-177, 180 т. № 2).

Представником позивача за основним позовом 15.04.2021р. подана заява про застосування строків позовної давності (а.с. № 68-72 т. № 2).

25.05.2021р. одночасно з подачею відзиву на уточнений позов представником відповідачки за основним позовом подані заперечення на заяву про строки позовної давності (а.с. № 163-164 т. № 2).

Ухвалою суду від 07.07.2021р. за клопотанням адвоката Громова Ю.А. по справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу (а.с. № 195-196 т. № 2.)

13.07.2022р. суду надійшов висновок судової будівельно-технічної експертизи (а.с.№2-31 т.№ 3).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 01.08.2022р. було поновлено провадження по справі та призначено справу в підготовче засідання (а.с. № 33 т. № 3).

Підготовче засідання у справі у відповідності до положень ст. 197 та п.3 ч.2 ст. 200 ЦПК України проведено 29.11.2022р., задоволено клопотання від 15.04.2021р. про виклик свідків, завершено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. № 67 т. №3).

Представник позивача за основним позовом ОСОБА_1 адвокат Громов Ю.А. в позовній заяві (в уточненій редакції від 15.04.2021р.), посилався на те, що незавершене будівництвом домоволодіння АДРЕСА_1 (готовністю 85 %) та земельна ділянка для його обслуговування є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, тому просив суд визнати за позивачем право особистої приватної власності на 1/2 частину цього нерухомого майна (оформлені за договорами купівлі-продажу від 05.06.2014р. по 1/2 частині за ним та відповідачкою), залишивши право приватної власності на 1/2 частину цього нерухомого майна за ОСОБА_8 . Що стосується поділу транспортного засобу, марки «Honda» модель «CRV», 2012 р.в., державний номерний знак НОМЕР_1 , кузов (шасі) VIN № НОМЕР_2 , який також придбано в період шлюбу, втім, право власності на який оформлено одноособово на відповідачку, то просив припинити за ним право спільної сумісної власності на цей транспортний засіб та стягнути з відповідачки на його користь компенсацію частини вартості автомобіля.

Представник позивача просив визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на частину: незавершеного будівництвом домоволодіння готовністю 85% за АДРЕСА_1 , загальною площею 211,6 кв.м., складається з: житловий будинок (незавершений будівництвом), вбиральня літ.Б, басейн Літ.В, споруди 1-6, замощення І, ІІ, ІІІ; земельної ділянки площею 0,0637 га., кадастровий №:03:184:0051, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , залишивши у власності відповідачки ОСОБА_8 право власності на їх частину. Також представник позивача просив стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 206 010 грн. в якості компенсації вартості частини автотранспортного засобу марки «Honda» модель «CRV», 2012р.в., державний номерний знак НОМЕР_1 , кузов (шасі) VIN № НОМЕР_2 та припинити за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на автотранспортний засіб марки «Honda» модель «CRV», 2012 р.в., державний номерний знак НОМЕР_1 , кузов (шасі) VIN № НОМЕР_2 , а також розподілити судові витрати у справі.

04.03.2019р. та 25.05.2021р. в порядку ст. 178 ЦПК України від ОСОБА_8 та її представника адвоката Чебикіна С.В. (діє на підставі ордеру від 21.02.2019р. а.с. № 75 т. № 1) надійшли відзиви на позов в редакції від 28.11.2018р. та від 15.04.2021р. (а.с. № 43-45 т. № 1, а.с. №144-164 т. № 2).

В зустрічній позовній заяві від 21.02.2019р. ОСОБА_8 посилалася на те, що незавершене будівництвом домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка під ним дісно були придбані під час шлюбу з ОСОБА_1 , втім, за її особисті кошти. Так, для придбання цього нерухомого майна були використані кошти у розмірі 707 070 грн. (89 502,53 доларів США) від продажу 26.12.2012р. квартири АДРЕСА_2 (квартира належала на праві власності їй, батькові ОСОБА_6 , матері ОСОБА_7 та братові ОСОБА_2 ), а також від продажу 11.09.2013р. квартири АДРЕСА_3 , яка належала на праві власності її батькові ОСОБА_6 (сума продажу була зазначена, як 147 500грн., втім, фактично її продаж було вчинен за 671 500 грн. (85 000 доларів США). Ці гроші в подальшому за договором позики від 12.03.2013р. їй подарував батько. Договір позики не був нотаріального посідчений, втім, сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору, тому за правилами ч.2 ст. 220 ЦК України ОСОБА_8 просила його визнати дійсним. Також ОСОБА_8 з підстав, які передбачені ст. 231 ЦК України (правочин вчинено під психологічним тиском з боку позивача) просила: визнати недійсним в частині визначення ОСОБА_1 покупцем і сплати ним грошових коштів в 1/2 частці вартості незавершеного будівництвом домоволодіння договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом домоволодіння від 05.06.2014р., який посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О. та зареєстровано в реєстрі за № 417, визнати недійсним в частині визначення ОСОБА_1 покупцем і сплати ним грошових коштів в 1/2 частці вартості земельної ділянки договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05.06.2014р., який посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О. та зареєстровано в реєстрі за № 420. Також серед вимог зустрічного позову є вимоги: про визнання ОСОБА_8 одноособовим покупцем за договором купівлі-продажу незавершеного будівництвом домоволодіння від 05.06.2014р., який посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О. та зареєстровано в реєстрі за № 417; про визнання ОСОБА_8 одноособовим покупцем за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 05.06.2014р., який посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О. та зареєстровано в реєстрі за № 420; про визнання за ОСОБА_8 права особистої приватної власності на незавершене будівництвом домоволодіння АДРЕСА_1 готовністю 85 %, яке складається з житлового будинку (незавершеного будівництвом) загальною площею 211,6 кв.м, вбиральної літ. Б, басейну літ. В, споруд № 1-6, замощення І, ІІ, ІІІ; про визнання за ОСОБА_8 права особистої приватної власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :03:184:0051, пл. 0,0637 га.

15.03.2019р. в порядку ст. 178 ЦПК України від представника позивача за основним позовом ОСОБА_1 адвоката Громова Ю.А. надійшов відзив на зустрічний позов (а.с. № 34-67 т. № 2).

Правом подачі відповідей на відзиви на основний та зустрічний позови в порядку ст. 179 ЦПК України сторони не скористалися.

В судових засіданнях 08.02.2023р. та 22.02.2023р. ухвалами суду (постановлені без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) постановлено про початок та завершення розгляду цивільної справи за відсутності не з,явившихся відповідачів за зустрічним позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також за відсутності третьої особи за зустрічним позовом приватного нотаріуса ДМНО Андрєєвої (Павловської) Г.О. (а.с. № 88-89 т. № 3, дія № 28, а.с. № 105-108 т. № 3, дія № 138).

У відповідності до положень ч. 1 ст. 247 ЦПК України під час розгляду справи в судових засіданнях 08.02.2023р., 22.02.2023р. та 15.03.2023р. здійснювалася повна фіксація судового процесу технічними засобами.

Суд, вивчивши матеріали справи, вислухав позивача за основним позовом (відповідача за зустрічним позовом), відповідачку за основним позовом (позивачку за зустрічним позовом), їх представників, вислухав відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_6 , вислухав третю особу за зустрічним позовом ОСОБА_7 , надавши оцінку змісту заперечень стосовно основного та зустрічного позовів, допитавши позивача в якості свідка, допитавши свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються основний та зустрічний позови та заперечення стосовно позовів, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають повному задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 слід відмовити з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначено способи здійснення судом захисту цивільних справ та інтересів, серед яких є і визнання права.

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1,6 ст.81 ЦПК України).

Суд зазначає, що докази у справі відповідно до положень ст. 89 ЦПК України оцінюються, окрім іншого, за принципом їх достатності і взаємного зв`язку у їх сукупності.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_8 перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.11.2003р. до 18.07.2018р. Шлюб розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2017р. у цивільній справі № 201/13179/17, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.07.2018р. (а.с. № 7 т. № 1, а.с. № 101-102, 103-104 т. № 3).

У подружжя є спільний син ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. № 101-102, 103-104 т. № 3).

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про поділ домоволодіння (незавершене будівництво готовністю 85%) та земельної ділянки під домоволодінням суд зазначає наступне.

Під час шлюбу сторонами за договорами купівлі-продажу від 05.06.2014р. по частині придбано: об,єкт незавершеного будівництва, а саме домоволодіння за АДРЕСА_1 (договір посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О. та зареєстровано в реєстрі за № 417) та земельна ділянка площею 0,0637 га., кадастровий №:03:184:0051, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (договір посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О. та зареєстровано в реєстрі за № 420) (а.с. №10, 11 т. № 1).

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 та абз. 1 ч. 2 ст. 369 ЦК України)

У відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України)

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений (ст. 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ст. 70 СК України).

Між колишнім подружжям ОСОБА_13 відсутня домоволеність щодо поділу майна, яке придбано у період шлюбу та належить їм на праві спільної сумісної власності.

Після набрання законної сили рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2017р. у цивільній справі № 201/13179/17 про розірвання шлюбу, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.07.2018р. (а.с. № 101-102, 103-104 т. № 3), ОСОБА_1 28.11.2018р. звернувся до суду з позовними вимогами про розподіл майна подружжя, а саме визнання за ним права особистої приватної власності на частину придбаного під час шлюбу нерухомого майна, а також стягнення компенсації за частину рухомого майна (автомобіля).

З урахуванням вищезазначених положень ст.ст. 60 та 70 СК України, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ майна подружжя (ті варіанти, на яких він наполягає) обгрунтованними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Дійшовши до висновку про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 (в частині поділу незавершеного будівництвом домоволодіння готовністю 85% за АДРЕСА_1 ), суд суд, окрім іншого, виходить з висновку судової будівельно-технічної експертизи.

Ухвалою суду від 07.07.2021р. за клопотанням адвоката Громова Ю.А. по справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу (а.с. № 195-196 т. № 2.) На вирішення цієї судової експертизи були поставлені наступні запитання: 1.Чи є об`єкт ( АДРЕСА_1 ) нерухомим майном? 2.Який ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом об`єкта, за адресою: АДРЕСА_1 ? 3.Чи є технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва розділити (виділити частку; визначити порядок користування) об`єкт нерухомого майна (адреса: АДРЕСА_1 ) відповідно до часток співвласників (дві частки по 1/2)? 4.Які варіанти розподілу (виділення частки; визначення порядку користування) об`єкта нерухомого майна (адреса: АДРЕСА_1 ) можливо визначити відповідно до часток співвласників (дві частки по 1/2) та вимог нормативно-правових актів?

13.07.2022р. суду надійшов висновок судової будівельно-технічної експертизи від 14.06.2022р. № 3860/3861-21 (а.с.№2-31 т.№ 3).

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 14.06.2022р. № 3860/3861-21 судовим експертом надані відповіді на усі запитання, які були поставлені на вирішення цієї судової експертизи, які поруч з іншими обставинами та доказами у справі, свідчать про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають повному задоволенню.

Порядок набуття права власності на новостворене майно та об,єкти незавершеного будівництва врегульовані ст. 331 ЦК України.

Верховний Суд в постановах від 08.07.2020р. у справі № 372/2914/16-ц та від 11.09.2019р. у справі № 158/2404/13-ц зазначив, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Аналізуючи законодавство та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, Верховний Суд виходить з того, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

З урахуванням висновку судової будівельно-технічної експертизи від 14.06.2022р. № 3860/3861-21 (а.с.№ 2-31 т.№ 3) стосовно ступені готовності 85 % та можливості поділу домоволодіння в натурі, а також тих обставин, що право власності на нього вже зареєстровано у встановленому порядку (а.с. № 82-84 т. № 1) суд, окрім інших аргументів, вважає можливим задовольнити позов ОСОБА_1 .

Аналізуючи заперечення ОСОБА_3 стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права осибистої приватної власності на частину: незавершеного будівництвом домоволодіння готовністю 85%, суд їх відхиляє з огляду на наступне.

По-перше, суд відхиляє ті твердження відповідачки за основним позовом, які стосуються використання для покупки нерухомого майна за обома договорами купівлі-продажу від 05.06.2014р. коштів у розмірі 85 000 доларів США, які начебто подарував її батько 12.09.2013р., оскільки в силу ч. 1 ст. 220 ЦК України цей договір дарування грошових коштів є нікчемним, оскільки не додержана нотаріальна форма укладення цього правочину (позика в іноземній валюті в певному розмірі вимоги ч.5 ст. 719 ЦК України). Цим обставинам буде дана додаткова оцінка при обгрунтованні відмови у задоволенні зустрічного позову в частині визнання договору дарування грошей від 12.09.2013р. дійсним.

По-друге, суд відхиляє ті твердження відповідачки за основним позовом, що для покупки спірного нерухомого майна були використані грошові, які були отримані 26.12.2012р. від продажу квартири АДРЕСА_2 , оскільки ця квартира належала на праві власності не тільки їй (відповідачці), а і її батькові ОСОБА_6 , матері ОСОБА_7 та братові ОСОБА_2 (а.с. № 61-62 т.№ 1).

Так само, суд відхиляє твердження, що для покупки спірного нерухомого майна були використані грошові, які були отримані 11.09.2013р. від продажу квартири АДРЕСА_3 , оскільки ця квартира належала на праві власності не їй (відповідачці), а її батькові ОСОБА_6 (а.с. № 64-65 т.№ 1).

Втретє, суд не може зробити висновок про те, що для придбання спірного нерухомого майна були використані лише грошові кошти, які належали особисто ОСОБА_3 , оскільки з відповіді АТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 16.04.2020р. та виписок, які долучені до відповіді, вбачається, що грошові кошти 05.06.2014р. на ім,я ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вносилися, як від імені ОСОБА_1 , так і від імені ОСОБА_8 (а.с. №198, 201-202 т. № 1).

Вчетвертє, обидві сторони були працездатними особами, працювали та отримували заробітну плату. Позивач ОСОБА_1 надав суду ксерокопію своє трудової книжки (а.с. № 136-139 т. № 1).

Отже відповідачкою за основним позовом не доведено, що спірне нерухоме майно було 05.06.2014р. було придбано лише за її кошти.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 стосовно поділу нерухомого майна, суд з урахуванням положень ст. 5 ЦПК України та положень абз. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України вважає необхідним захистити порушене право ОСОБА_1 у інший (більш ефективний) спосіб, ніж наполягає позивач за основним позовом.

Частиною 2 ст. 5 ЦПК України, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити в своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Так само, абзацем 2 частини 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням положень ст.ст. 355, 368, 372 ЦК України та ст. 71 СК України, а також положень ст. 5 ЦПК України та абз. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України, суд вважає можливим, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , зазначити про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права приватної власності на частину: незавершеного будівництвом домоволодіння готовністю 85% за АДРЕСА_1 , загальною площею 211,6 кв.м., складається з: житловий будинок (незавершений будівництвом), вбиральня літ.Б, басейн Літ.В, споруди 1-6, замощення І, ІІ, ІІІ та земельної ділянки площею 0,0637 га., кадастровий №:03:184:0051, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також про припинення за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права спільної сумісною власності подружжя на вижезазначене майно, замість визнання за ОСОБА_14 право особистої приватної власності на частину цього майна та залишення за відповідачкою ОСОБА_2 права власності на частину цього майна. Саме такий спосіб захисту порушеного права є ефективним з позиції, яке саме право власності буде в подальшому рахуватися за кожним з колишнього подружжя, а також визначить про припинення справа спільної сумісної власності за кожним з колишнього подружжя, як це передбачено ч.3 ст. 372 ЦК України (чого не містять позовні вимоги ОСОБА_1 ).

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про поділ автомобіля суд окремо зазначає наступне.

Під час шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 ними було придбано автомобіль «Honda» модель «CRV», р/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) VIN НОМЕР_2 , 2012р. випуску, який було оформлено на ОСОБА_1 (а.с.№ 12 т. № 1).

Оскільки автомобіль придбано під час шлюбу, він є спільною сумісною власністю подружжя.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч.1, 2 ст. 71 СК України).

Згідно із ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до ч. 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У відповідності до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо, зокрема, річ є неподільною. Згідно із ч. 2 статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Таким чином, тільки у таких випадках суд може задовольнити позовну вимогу про стягнення грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності.

З урахуванням тих обставин, що відповідачка за основним позовом ОСОБА_3 під час судового засідання 22.02.2023р. погодилася на виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за частину позивача в цьому автомобілі, а також приймаючи до уваги те, що внесення на депозитний рахунок коштів замість частини в спільному сумісному майні потрібно лише при поділі нерухомого майна, суд вважає, що з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід стягнути суму у розмірі 206 010 грн. в якості компенсації вартості частини автотранспортного засобу марки «Honda» модель «CRV», 2012р.в., державний номерний знак НОМЕР_1 , кузов (шасі) VIN № НОМЕР_2 , а отже і припинити за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на цей автотранспортний засіб.

При визначенні вартості частини суд виходить з висновку судової автотоварознавчої експертизи.

Ухвалою суду від 25.03.2020р. по справі було призначено судову автотоварознавчу експертизу (а.с. № 185-186 т. № 1). На вирішення судової експертизи було поставлено питання, якою є оціночна (ринкова) вартість майна та його частини, а саме: - колісного транспортного засобу «Honda» модель «CRV», р/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) VIN НОМЕР_2 , 2012р. випуску, станом на 28.11.2018р. (день пред`явлення позову)?

15.09.2020р. до суду надійшов висновок судової автотоварознавчої експертизи 01.09.2020р. № 3584-20 (а.с.№240, 241-248 т. № 1).

Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи від 01.09.2020р. № 3584-20 середня ринкова ціна колісного транспортного засобу «Honda» модель «CRV», р/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) VIN НОМЕР_2 , 2012р. випуску, станом на 28.11.2018р. (день пред`явлення позову) складала: 412 020 грн. та його частина складала 206 010грн.

Стосовно вимог зустрічного позову ОСОБА_3 суд зазначає наступне.

Стосовно позовних вимог про визнання договорів купівлі-продажу від 05.06.2014р. в певних частинах недійсними та визнання права особистої приватної власності на майно суд зазначає.

ОСОБА_3 по тексту зустрічного позову, а також в ході судового розгляду цивільної справи посилалася на те, що обидва договори купівлі-продажу від 05.06.2014р. незавершеного будівництвом домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та

земельної ділянки під ним в тій частині, що ОСОБА_1 є покупцем частин цього нерухомого майна (нарівні з нею), вчинені нею під психологічним тиском з боку її чоловіка. Так, ОСОБА_3 стверджувала, що її чоловік ОСОБА_1 вимагав від неї зазначити його покупцем частини домоволодіння та земельної ділянки під ним (в рівних частках з нею самою), а у випадку відмови від такого варіанту оформлення права власності на частки нерухомого майна погрожував подати позов на розірвання шлюбу з нею.

Згідно із приписами ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

У відповідності до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Для правильного застосування ст. 231 ЦК України слід звернути увагу на висновки, що містяться в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, в якому зазначено, що: При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Розглядаючи цю частину зустрічних позовних вимог, суд зазначає, що ОСОБА_3 не довела належними, допустимими та достатніми доказами факт психологічного насильства над нею з боку чоловіка ОСОБА_1 , через який вона начебто була змушена погодитися зазначити покупцями в рівних частках і себе і чоловіка при придбанні 05.06.2014р. спірного нерухомого майна

Поза увагою суду не може залишится той факт, що на запитання головуючої у справі судді в ході судового засідання 22.02.2023р., ОСОБА_3 відповіла, що у період 2014р. питання про розірвання шлюбу між нею та чоловіком не обговорювалося (не було актуальним), отже суд вважає недоведеним факт психологічного насилля над нею у вигляді погроз з боку ОСОБА_1 подати у той період позов на розірвання шлюбу (а.с. № 105-108 т.№ 3, дії № 47-57).

Також, варто зазначити, що по тексту рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2017р. у цивільній справі № 201/13179/17, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.07.2018р. зазначається, що подружжя припинило шлюбні стосунки з січня 2017р. Ініціатором розірвання шлюбу була, напроти, ОСОБА_8 , я не її чоловік, в описовій частині зазначено, що ОСОБА_8 при подачі позову зазначала, що вони з чоловіком припинили шлюбні стосунки лише з січня 2017р. Про те, що вони і раніше мали конфликти та наміри розірвати шлюб, в позовній заяві не йшлося (а.с. № 101-102, 103-104 т. № 3).

Стосовно вимог про визнання дійсним договору дарування грошових коштів від 12.09.2013р., укладеного між ОСОБА_3 та її батьком у простій письмовій формі, суд зазначає.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України (в редакції станом на 12.09.2013р.) за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України, в редакції станом на 12.09.2013р.).

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України, в редакції станом на 12.09.2013р.).

Договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 5 ст. 719 ЦК України, в редакції станом на 12.09.2013р.).

З договором дарування грошових коштів від 12.09.2013р. батько ОСОБА_6 подарував свїй доньці ОСОБА_3 грошові коштів у суму 85 000 доларів США, отже цей договір повинен був бути нотаріально посвідчений (а.с. № 68 т. № 1).

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (ст. 220 ЦК України).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, яки не посвідченого нотаріально, дійсним (ч. 3 ст. 334 ЦК України).

Оскільки позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_3 не доведено, що її батько ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 ухилився від нотаріального посвідчення договору дарування грошових коштів, то відсутні підстави і для визнання в судовому порядку дійсним договору дарування грошових коштів від 12.09.2013р.

Стосовно допитаних судом свідків суд зазначає про таке. Показання свідка ОСОБА_10 (свідок позивача, спіробітник, з яким він працює та товаришує з 2008р.) стосовно того, що він подтвердив запозичення у 2014р. ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 600 000грн., суд не приймає до уваги, оскільки обставини надання і отримання коштів в борг не можуть підтверджуватись показаннями свідка або свідків. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України (допустимість доказів) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Показання свідка ОСОБА_11 (свідок відповідачки, подруга з 2004р.) стосовно відносин між пожружжям ОСОБА_13 , а саме те, що вони не усі роки перебували у добрих стосунках, не є підтвердженням (не є достатнім у розумінні ст. 80 ЦПК України доказом) укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна за угодами від 05.06.2014р. з боку ОСОБА_8 під психологічним тиском з боку чоловіка.

За вишезазначеного, суд дійшов всиновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають повному задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 слід відмовити в повному обсязі.

Обговоруюючи питання застосування строків позовної давності до вимог зустрічного позову за заявою представника ОСОБА_1 адвоката Громова Ю.А. від 15.04.2021р. (а.с. № 68-72 т. № 2 ), суд зазначає, що хоча, дійсно, для вимог зустрічного позову строки позовної давності сплинули, суд не застосовує наслідки спливу строків позовної давності, які передбачені ст. 261 ЦК України, оскільки дійшов висновку про необгрунтованість зустрічного позову в повному обсязі, тоді як в межах строків позовної давності підлягає захисту тільки порушене право.

Роблячи такий висновок, судом враховано постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018р. у справі № 372/1036/15-ц, де зазначено, що Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ч. 1 ст. 141, 133, 137 ЦПК України, приймаючи до уваги результати вирішення справи судом, судові витрати у цій справі слід розподілити наступним чином.

З урахуванням задоволення в повному обсязі позовних вимог ОСОБА_1 (в уточненій редакції від 15.04.2021р.) з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 8 512 грн. 42 коп., по оплаті витрат по проведенню судової автотоварознавчої експертизи та судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 4 707 грн. 07 коп. та 19 769 грн. 47 коп. (відповідно), а також витрат по оплаті професійної правничої допомоги у розмірі 20 000 грн., а загалом 52 988 грн.96 коп.

Розглядаючи питання про судові витрати ОСОБА_1 по оплаті судового збору суд приймає до уваги наявність в матеріалах справи квитанцію по оплаті судового збору (а.с. № 2 т.№ 1).

При розгляді питання про судові витрати по оплаті проведення двох судових експертиз, які проведені та використані судом, суд приймає до уваги наявність в матеріалах справи доказів вартості проведення цих двох судових експертиз (а.с. № 250 т. № 1, а.с.№ 207 зв.ст. т. №2, а.с. № 32, 92 т. № 3).

Підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат по оплаті судово-технічної експертизи дослідження матеріалів документів немає (а.с. № 5-7 т. № 2), оскільки ця судова експертиза експертною установою проведена не була, крім того, під час судового розгляду справи адвокат Громов Ю.А. суду повідомив, що усі грошові кошти по оплаті проведення цієї судової експертизи, експертна установа Фоломіну М.Г. повернула.

Розглядаючи питання про судові витрати ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

По тексту уточненого позову представником позивача заявлено про стягнення на користь позивача за основним позовом з відповідачки судових витрат по оплаті професійної правничої допомоги та витрат по оплаті проведення судових експертиз, в день судового засідання 22.02.2023р. подана про це і окрема заява.

До первісної редакції позову долучено: ордер адвоката Громова Ю.А. від 10.10.2018р., договір від 20.07.2020р. про надання правничої допомоги, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом (а.с. № 24, 25-26 т. № 1), а до уточненого позову долучено: ордер адвоката Громова Ю.А. від 01.04.2021р., додаткову угоду № 1 від 14.04.2021р. до договору від 20.07.2020р. про надання правничої допомоги, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом, акт № 1 приймання - передачі наданих правових послуг від 14.04.2021р. на сумму 20 000 грн. та свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю від 17.07.2007р. (а.с. № 109 -113 т. № 2).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію їхньої реальності (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Суд вважає, що вказані документи можна визнати належними доказами на підтвердження понесених позивачем за основним позовом витрат на професійну правничу допомогу, яка йому надана адвокатом Громовим Ю.А. Розмір цих витрат відповідає рівню складності цивільної справи, кількості заяв по суті, які складені адвокатом тощо.

Отже, загалом з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати по справі у загальному розмірі 52 988 грн.96 коп.

З урахуванням відмови у задоволенні зустрічного позову, судові витрати, які були понесені відповідачкою по основному позову (позивачкою за зустрічним позовом) ОСОБА_3 відносяться на її рахунок.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 60, 61, 68 70 СК України, ч.2 ст. 220, ст.ст. 16, 217, 231, 355, 365, 368, 369, 372 ЦК України ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 133, 137, 141, 223, ч.1 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) право приватної власності на частину:

- незавершеного будівництвом домоволодіння готовністю 85% за АДРЕСА_1 , загальною площею 211,6 кв.м., складається з: житловий будинок (незавершений будівництвом), вбиральня літ.Б, басейн Літ.В, споруди 1-6, замощення І, ІІ, ІІІ.

- земельну ділянку площею 0,0637 га., кадастровий №:03:184:0051, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) право приватної власності на частину:

незавершеного будівництвом домоволодіння готовністю 85% за АДРЕСА_1 , загальною площею 211,6 кв.м., складається з: житловий будинок (незавершений будівництвом), вбиральня літ.Б, басейн Літ.В, споруди 1-6, замощення І, ІІ, ІІІ.

- земельну ділянку площею 0,0637 га., кадастровий №:03:184:0051, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Припинити за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) право спільної сумісною власності подружжя на:

- незавершене будівництвом домоволодіння готовністю 85% за АДРЕСА_1 , загальною площею 211,6 кв.м., складається з: житловий будинок (незавершений будівництвом), вбиральня літ.Б, басейн Літ.В, споруди 1-6, замощення І, ІІ, ІІІ.

- земельну ділянку площею 0,0637 га., кадастровий №:03:184:0051, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) суму у розмірі 206 010 грн. (двісті шість тисяч десять грн.) в якості компенсації вартості частини автотранспортного засобу марки «Honda» модель «CRV», 2012р.в., державний номерний знак НОМЕР_1 , кузов (шасі) VIN № НОМЕР_2 .

Припинити за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) право спільної сумісної власності подружжя на автотранспортний засіб марки «Honda» модель «CRV», 2012р.в., державний номерний знак НОМЕР_1 , кузов (шасі) VIN № НОМЕР_2 .

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєва (Павловська) Ганна Олегівна, ОСОБА_7 ) про визнання договору дарування від 12.09.2013р. дійсним, визнання договорів купівлі-продажу від 05.06.2014р. в частинах недійсними та визнання права особистої приватної власності на майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 8 512 грн. 42 коп., по оплаті витрат по проведенню судової автотоварознавчої експертизи у розмірі 4 707 грн. 07 коп., по оплаті витрат по проведенню судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 19 769 грн. 47 коп., а також витрат по оплаті професійної правничої допомоги у розмірі 20 000 грн., а загалом 52 988 грн.96 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В.