ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року

м. Черкаси

Справа № 699/926/22
Провадження № 22-ц/821/135/23
категорія 308030000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Василенко Л.І., Карпенко О.В.

секретаря: Мунтян К.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

представник позивача - ОСОБА_2

відповідачі: ОСОБА_3 ;

ОСОБА_4 в інтересах якої діє її мати ОСОБА_5 ;

ОСОБА_6 в інтересах якого діє його мати ОСОБА_5 ;

третя особи: Селищанська сільська рада Звенигородського району Черкаської області

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 01 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , яка діє в інтересах дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , третя особа: Селищна сільська рада Звенигородського району Черкаської області про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядженням майном (житлом) шляхом зняття з реєстрації та визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, у складі: головуючого судді Гусарової В.В., дата складання повного тексту рішення не вказано.

в с т а н о в и в :

Описова частина

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , яка діє в інтересах дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядженням майном (житлом) шляхом зняття з реєстрації та визнання осіб такими, що втратили право користування житлом.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказала, що вона уклала шлюб з ОСОБА_3 12 жовтня 1996 року та проживала спільно з ним в будинку по АДРЕСА_1 , що належав його матері ОСОБА_7 на праві приватної власності.

За вказаною адресою позивач була зареєстрована 31 березня 1998 року.

Зазначає, що у 2015 році відповідач ОСОБА_3 залишив сім`ю та пішов проживати до іншої жінки, а тому сторони фактично припинили шлюбно-сімейні відносини, ведення домашнього господарства та почали проживати окремо.

Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 26.08.2015 року шлюб між позивачем та ОСОБА_3 розірвано.

Вказує, що відповідач ОСОБА_3 створив нову сім`ю та проживає до теперішнього часу з іншою жінкою ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі з з жовтня 2015 року, а також їхніми спільними малолітніми дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_2 .

Позивач залишилася проживати з матір`ю відповідача ОСОБА_7 в будинку за адресою АДРЕСА_1 , та доглядала за нею, як сама так і спільно з її дочкою ОСОБА_8 , яка приїжджала до матері з Російської Федерації та періодично забирала маму на деякий час до себе.

16 серпня 2018 року, ОСОБА_7 (мати відповідача) на ім`я позивача склала та посвідчила заповіт, відповідно до якого вона заповіла все своє майно, в тому числі і будинок за адресою АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла. Після смерті ОСОБА_7 , за заявою позивачки в Корсунь-Шевченківській нотаріальній конторі заведено спадкову справу та єдиним спадкоємцем за заповітом на все майно померлої є позивачка ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з волевиявленням своєї матері ОСОБА_3 оскаржив в Корсунь-Шевченківський районний суд Черкаської області вищевказаний заповіт.

Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання недійсним заповіту від 16.08.20218 року.

Отже, відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 08 липня 2022 року будинок АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_3 вже не є членом сім`ї власника житла, так як його мати ОСОБА_7 , яка була на той час власником будинку, померла, і на даний час власником будинку є тільки позивачка. Інші відповідачі, малолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , також не є членами сім`ї власника будинку.

Також позивач звертав увагу на те, що відповідачі малолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_6 були зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , без згоди на те власника, яким на той час була ОСОБА_7 та яка в свій час намагалася позбавити відповідача ОСОБА_3 (свого сина) права користування спірним будинком, шляхом подання відповідного позову до суду, а тому відповідач, з метою перешкоджання таким діям матері, без її згоди, зареєстрував своїх малолітніх дітей за вказаною адресою.

В зв`язку з вищевикладеним, позивач ОСОБА_1 просила суд позовні вимоги задовольнити та усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом зняття відповідачів з реєстрації за вказаною адресою та визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування житлом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 01 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (житлом) зняття з реєстрації та визнання осіб такими, що втратили право користування житлом задоволено повністю.

Вирішено усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним ОСОБА_1 майном (житлом): будинком АДРЕСА_1 , шляхом зняття ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 та визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування житлом за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивовано тим, що позивач на законних підставах набула у власність житловий будинок, її право власності ніким не ос порене, а відповідачі як члени сім`ї колишнього власника втратили право на користування цим житлом та перешкоджають позивачу у реалізації її прав на розпорядження належним їй житловим будинком.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3 оскаржив його в установленому порядку до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі просив скасувати рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 01 листопада 2022 року як незаконне та прийняти нову постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядженням майном (житлом) шляхом зняття з реєстрації та визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Вказує, що суд задовольняючи позов ОСОБА_1 послався на наявність доказів не проживання відповідача разом із малолітніми дітьми у спірному будинку, що відповідно до ст. 107 ЖК України могло бути підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком за умови доведеності таких позовних вимог. При цьому суд не дослідив належним чином доказів поважності причин не проживання у будинку відповідачів.

Крім того, суд першої інстанції задовольняючи позов ОСОБА_1 до малолітніх дітей, не надав належної оцінки тому, що малолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірному будинку, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування даним житлом.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від ОСОБА_1 , зазначено, що апеляційна скарга ОСОБА_3 є необґрунтованою, невмотивованою та такою, що не підлягає до задоволення.

Вказує, що відповідач постійно намагається переконати суд, що спір в даному процесі регулюється нормами Закону щодо відносин між власником житла та членами його родини, що фактично не відповідає дійсним обставинам справи, що встановлено судом першої інстанції в судовому процесі.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 08 липня 2022 року, будинок АДРЕСА_1 належить позивачу на праві приватної власності.

Таким чином, відповідач ОСОБА_3 вже не є членом сім`ї власника житла, шлюб між сторонами розірвано ще в 2015 році, і позивач та відповідач по теперішній час не проживають однією сім`єю та не введуть спільне господарство. Інші відповідачі малолітні діти ОСОБА_3 також не є членами сім`ї власника будинку.

Крім того, між сторонами договір найму жилого приміщення не укладався, а відповідачі є сторонніми особами для позивача та перешкоджають ОСОБА_1 належним чином користуватися та розпоряджатися майном, чим порушують права законного власника будинку.

В зв`язку з вищевикладеним просить суд в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 відмовити, а рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області залишити без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» «Застосовуючи положення статті 391 ЦК України відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого, згідно вимог статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки».

Судом першої інстанції встановлено, що власником будинку за адресою АДРЕСА_1 була мати відповідача ОСОБА_3 і баба відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

Позивач ОСОБА_1 успадкувала за заповітом після смерті його матері зазначений житловий будинок, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 08 липня 2022 року.

Відповідач ОСОБА_3 зареєстрований в спірному будинку з 30 серпня 1995 року (а.с. 88), а малолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_6 - з 01 серпня 2019 року (а.с. 35, 36).

У відповідності до ч. 3 статті 1254 ЦК України попередній заповіт ОСОБА_1 10 вересня 2009 року на користь на користь відповідачів ОСОБА_3 (а.с. 65) був скасований наступним заповітом ОСОБА_9 на користь позивача, що і було підтверджено в тому числі рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 13 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним, яким в позові було відмовлено. Судове рішення набрало законної сили 23 червня 2022 року (а.с. 14-21).

Також, рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 26 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_10 про розірвання шлюбу, відповідно до якого в 2014 року ОСОБА_10 залишив сім`ю та пішов проживати до іншої жінки і з того часу сторони проживають окремо (а.с. 10-11).

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідач ОСОБА_3 зареєструвався у спірному будинку з 17 жовтня 2015 року (а.с. 34).

Відповідач (колишній чоловік позивачки) та його діти (неповнолітні відповідачі, що народилися у другому шлюбі відповідача) не є членами родини позивача ОСОБА_1 .

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Таким чином, право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 та у постанові Верховного Суду України від 29 січня 2018 року у справі № 766/1955/16-ц.

Згідно із частиною 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині 2 статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Посилання ОСОБА_3 про те, що раніше в позові спадкодавця до нього про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням рішенням суду було відмовлено судом першої інстанції було правильно визнано таким, що не стосується даної справи, бо на відміну від зазначеної справи, в попередній позивачем була мати відповідача, а відповідач був членом її родини.

Крім того, посилання відповідача про те, що при задоволенні позову будуть порушені права неповнолітніх дітей (які також є співвідповідачами у справі) є необґрунтованими, бо судом було встановлено, що неповнолітні відповідачі фактично ніколи не проживали за адресою, де зареєстровані і задоволення позову ніяким чином не порушує права неповнолітніх дітей.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно врахував всі обставини справи надав їм відповідну оцінку та дійшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суд здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 01 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст виготовлено 10 квітня 2023 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді Л.І. Василенко

О.В. Карпенко