Справа № 463/3766/22 Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/3020/22 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Назар Х.Б.

з участю: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 01 листопада 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

в травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

В обгурнування позовних вимог покликається на те, що 26.02.1994 року Галицьким відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції сторони зареєстрували шлюб. За період перебування в шлюбі у них народилася син, ОСОБА_4 , 1994 року народження, який вже є повнолітнім. Зазначає, що сімейне життя між ними не склалось, мають різні інтереси та погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, подальше спільне проживання і збереження шлюбу є неможливим. З наведених підстав просить шлюб розірвати.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 01 листопада 2022 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 26 лютого 1994 року Галицьким відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис №66.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в частині висновків про те, що сторони більше двох років не проживають разом, не ведуть спільного господарства є необгрунтованим і таким, що підлягає зміні в цій частині.

Зазначає, що звертаючись до суду з позовною заявою, позивач просив розірвати шлюб з тих підстав, що за останній рік відносини з відповідачкою погіршились, між ними систематично виникають сварки, внаслідок чого вони понад рік не підтримують жодних відносин. При цьому, позивач не вказував, що сторони не проживають разом той чи інший період часу, не вказував і про відсутність ведення спільного господарства. Стверджує, що таких доказів не містять і матеріали справи. Вказує, що позов про розірвання шлюбу поданий позивачем під впливом емоцій, через необхідність відповідачки деякий час після початку війни здійснювати догляд за матір`ю. Вважає, що причин для розірванню шлюбу не існувало та не існує, сторони проживають разом, можуть примиритись і примиряться, однак для цього необхідний час. З наведених підстав просить рішення суду змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення висновки суду про те, що сторони більше двох років не живуть разом і не ведуть спільного господарства.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на заперечення доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що шлюб має формальний характер, оскільки сторони припинили подружні відносини, не ведуть спільного побуту, примирення між подружжям неможливе, а подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що є підставою для його розірвання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте завдання СК України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі - все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя.

Згідно статті 1 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється з метою побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки.

Відповідно до статті 2 СК України такий регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між подружжям.

Згідно статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Виходячи із змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (ст. 111 СК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до змісту п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 26 лютого 1994 року уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .

За час шлюбу у них народився син, ОСОБА_4 , 1994 року народження, який на день звернення з позовом до суду є повнолітнім.

Встановивши, що непорозуміння в сім`ї носять постійний характер, сторони припинили подружні стосунки, втратили один до одного почуття любові, сім`я існує формально, і примирення між сторонами неможливе, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, збереження шлюбу є неможливим, а відтак вірно вважав, що є підстави для задоволення позову про розірвання шлюбу.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в рішенні суду невірно вказав, що сторони більше двох років не проживають разом, не підтримують сімейних відносин, не ведуть спільного господарства є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 , даючи пояснення як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді вказав, що з відповідачкою разом не проживають вже два роки.

Такі твердження ОСОБА_1 ні апелянтом, ні її представником не спростовані.

Твердження апелянта про те, що позов про розірвання шлюбу поданий позивачем під впливом емоцій не заслуговують на увагу, оскільки примирення між сторонами до цього часу не відбулося, позивач не бажає миритися з відповідачем та не виявляє намір на збереження сім`ї, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, а відтак колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для розірвання шлюбу.

Доводи апелянта про те, що причин для розірванню шлюбу не існувало та не існує, сторони проживають разом, можуть примиритись і примиряться, однак для цього необхідний час не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження цих доводів, справа перебувала у провадженні суду першої інстанції з 25 травня 2022 року, у сторін було достатньо часу для примирення, однак відносини сторін не змінилися, і після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, і за час перебування справи у провадженні апеляційного суду.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 01 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 24 лютого 2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк