ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 627/896/18 Номер провадження 22-ц/814/670/23Головуючий у 1-й інстанції Бугаєнко І.В. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Хіль Л.М.

суддів: Карпушина Г.Л., Триголова В.М.,

при секретарі Бродській В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Краснокутського районного суду Харківської області від 08 липня 2022 року по справі за заявою ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , стягувач ОСОБА_3 , заінтересована особа: Краснокутський відділ державної виконавчої служби у Богодухівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2022 року ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Цуркана В.І. звернувся до місцевого суду із заявою про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, у якій прохав: 1) визнати таким, що не підлягає виконанню судовий наказ виданий Краснокутським районним судом Харківської області від 03.09.2018 р. №627/896/18 (2-н/627/12/2018) про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів, починаючи з дня звернення до суду, тобто з 03.08.2018 року до досягнення дитиною повноліття; 2)провести стягнення безпідставно стягнутих з боржника ОСОБА_2 за виконавчим документом у вигляді судового наказу Краснокутського районного суду Харківської області від 03.09.2018 р. №627/896/18 (2-н/627/12/2018) про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів, починаючи з дня звернення до суду, тобто з 03.08.2018 року до досягнення дитиною повноліття, за розрахунками Краснокутського ВДВС у Богодухівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) відповідно до витребуваної довідки про фактичний розмір стягнутих аліментів та виконавчих витрат, пов`язаних з організацією виконавчого провадження; 3) повернути ОСОБА_2 з державного бюджету стягнутий судовий збір на користь держави в розмірі 176,20 грн. на виконання судового наказу Краснокутського районного суду Харківської області від 03.09.2018 р. №627/896/18 (2-н/627/12/2018); 4) стягнути зі стягувача на користь заявника (боржника) судові витрати пов`язаної з розглядом цивільної справи.

Заява мотивована тим, що судовим наказом Краснокутського районного суду Харківської області від 03.09.2018 року №627/896/18 (2-н/627/12/2018) задоволено заяву ОСОБА_3 про видачу судового наказу про стягнення з нього на її користь аліментів на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів, починаючи з дня звернення до суду, тобто з 03.08.2018 року до досягнення дитиною повноліття та стягнуто з нього судовий збір на користь, держави в розмірі 176,20 грн. На підставі пред`явленого виконавчого документа Краснокутським ВДВС відкрито виконавче провадження №57380371.

Зазначав, що рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 17.12.2021 року №627/335/21 (2/627/268/2021) задоволено його позов до ОСОБА_3 , Краснокутського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області, про оспорювання батьківства за відсутності кровного споріднення між собою, записаною батьком, і неповнолітньою дитиною. Виключено відомості про батьківство громадянина України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , з актового запису № 100 від 04.09.2012 року про народження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як батька дитини, внесених до паперового носія актового запису цивільного стану та Державного реєстру актів цивільного стану Краснокутського районного управління юстиції Харківської області, та у наступному зміненого на підставі заяви ОСОБА_2 від 17.11.2015 року про визнання батьківства зі зміною відомостей про народження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішення суду набрало законної сили без апеляційного оскарження та перегляду.

Ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 08 липня 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 , представник заявника адвокат Цуркан В.І., стягувач ОСОБА_3 , заінтересована особа Краснокутський відділ державної виконавчої служби у Богодухівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню відмовлено

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн.

Не погодившись із вказаною ухвалою, її в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на те, що ухвала є незаконною, постановлена з неповним з`ясуванням обставин справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що судом першої інстанції проігноровано положення ч. 2 ст. 432 ЦПК України, в даному випадку відсутність біологічного та юридичного відношення ОСОБА_2 до неповнолітнього ОСОБА_5 , як підстави для родинного зв`язку між особами в тому числі на підставі рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 17.12.2021 року у справі №627/335/21, що виключає обов`язок боржника сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_7 повністю починаючи з моменту внесення відомостей про батьківство, винесення судового рішення про стягнення аліментів з днем внесення актового запису №100 від 04.09.2012 і на весь час створення таких правовідносин.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу зазначав, що ОСОБА_3 не є особою, як учасник справи, яка має процесуальне право на відшкодування судових витрат.

Також зазначав, що додаткова професійна правнича допомога, додаткова плата за успішний кінцевий результат не є правничою допомогою та не відноситься до судових витрат.

Прохав скасувати ухвалу Краснокутського районного суду Харківської області від 08 липня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню у повному обсязі. За результатами розгляду апеляційної скарги вирішити питання розподілу судових витрат.

На адресу апеляційного суду було подано відзив від представника ОСОБА_3 , адвоката Сліпенчук Н.А., у якому прохала залишити ухвалу Краснокутського районного суду Харківської області від 08.07.2022 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Від представника ОСОБА_2 , адвоката Цуркана В.І. надійшла заява про розгляд справи без участі.

Також від представника ОСОБА_3 , адвоката Сліпенчук Н.А. надійшла заява про розгляд справи без участі представника стягувача.

За таких обставин, суд не вбачає перешкод щодо розгляду справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 03.09.2018 року Краснокутським районним судом Харківської області було видано судовий наказ № 627/896/18, згідно з яким ухвалено стягувати щомісячно з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 аліменти на утримання дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки від заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів, починаючи з дня звернення до суду, тобто з 03 серпня 2018 року до досягнення дитиною повноліття. Крім того, стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави в розмірі 176 грн 20 коп. рішення ніким не оскаржувалось та набуло законної сили.

08.10.2018 року постановою головного державного виконавця Краснокутського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Безверхою Г.В. було відкрито виконавче провадження ВП № 57380371 з виконання судового наказу № 627/896/18 від 03.09.2018 року /том 1, а.с.10 звороту-11/.

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 17.12.2021 року, яке набрало законної сили 07.02.2022 року, справа № 627/335/21 виключено відомості про батьківство громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з актового запису № 100 від 04.09.2012 року про народження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як батька дитини, внесених до паперового носія актового запису цивільного стану та Державного реєстру актів цивільного стану Краснокутського районного управління юстиції Харківської області, та у наступному зміненого на підставі заяви ОСОБА_2 від 17.11.2015 року про визнання батьківства зі зміною відомостей про народження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внесено зміни до паперового носія актового запису цивільного стану та Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в актовому записі №100 від 04.09.2012 року внесеного відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краснокутського районного управління юстиції Харківської області, з поверненням у попередній стан відомостей про народження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за прізвищем на « ОСОБА_10 », по-батькові на « ОСОБА_11 », ім`я дитини ОСОБА_12 - залишити незмінним, з внесенням відповідних змін до Книги Реєстрації народжень /том 1, а.с.15-21, 96-102/.

Згідно із розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, розмір заборгованості ОСОБА_2 по сплаті аліментів станом на 11.02.2022 року становить 481 грн. 20 коп., з боржника стягнуто витрати за користування АСВП 69,00 грн. /том 2, а.с. 69/.

11.02.2022 року до Краснокутського ВДВС у Богодухівському районі Харківської області СМУЮ (м.Харків) надійшла заява ОСОБА_3 , відповідно до якої остання просить повернути без подальшого виконання судовий наказ № 627/896/18 від 03.09.2018 року виданий Краснокутським районним судом Харківської області про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на її користь на утримання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Претензій до сплати аліментів не має /том 2, а.с. 69 зворот/.

Постановою головного державного виконавця Краснокутського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Безверхою Г.В. від 11.02.2022 року судовий наказ № 627/896/18 від 03.09.2018 року виданий Краснокутським районним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 аліментів на утримання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повернуто стягувачу. Припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення /том 2, а.с. 70/.

За клопотанням представника заявника ОСОБА_2 , адвоката Цуркана В.І. судом було здійснено огляд електронного серверу АСВП Міністерства юстиції України по примусовому виконанню судового наказу № 627/896/18 від 03.09.2018 року виданого Краснокутським районним судом Харківської області ВП№57380371, з якого вбачається наступна інформація: «дата відкриття: 08.10.2018. Стан ВП: Завершено».

За приписами ч.ч. 1,2 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Норма ч. 2 ст. 432 ЦПК України має чітку конструкцію й передбачає, що у разі якщо виконавчий лист було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково.

Закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, однак наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Матеріально правові підстави свідчать про відсутність у боржника матеріально-правового обов`язку повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Як роз`яснено у Інформаційному листі, підготовленому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах" від 25 вересня 2015 року необхідно звернути увагу судів, що процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст. 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №2-4671/11.

Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно із п.1 ч. 1 ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Аналіз наведеної норми права свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Зважаючи на те, що грошові кошти у розмірі 85702,03 грн були набуті у період з 03.08.2018 по 11.02.2022 року, як аліменти на утримання дитини на підставі судового наказу Краснокутського районного суду Харківської області у справі №627/896/18 від 03.09.2018 року, який боржником ОСОБА_2 не оскаржувався та набрав законної сили, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що аліментні виплати не є такими, що набуті безпідставно; відсутні і достовірні докази недобросовісного їх набуття ОСОБА_13 , відтак, відсутні і правові підстави для стягнення їх з останньої на користь ОСОБА_2 , як таких, що набуті безпідставно. Отже, і стягнення за судовим наказом №627/896/18 від 03.09.2018 року проводилися на законних підставах.

Висновок суду першої інстанції про те, що відсутні правові підстави для визнання судового наказу №627/896/18 від 03.09.2018 року виданого Краснокутським районним судом Харківської області таким, що не підлягає виконанню, як відсутні і підстави для задоволення вимог заявника про стягнення з ОСОБА_3 на його користь аліментів за весь період їх стягнення за спірним судовим наказом, суд апеляційної інстанції вважає правильним та таким, що відповідає нормам закону.

Тому як наслідок не підлягають задоволенню і вимоги щодо стягнення з ОСОБА_3 судового збору в розмірі 176 грн 20 коп. та мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 69,00 грн, які є похідними від основної вимоги.

Фактично вимоги заявника ОСОБА_2 про повернення сплачених аліментів на підставі ст. 1212 ЦК України зводяться до повороту виконання, тоді як відповідно до ч. 2 ст.445 ЦПК України у справах про стягнення аліментів поворот виконання не допускається, незалежно від того, в якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача.

Так, за приписами зазначеної норми поворот виконання у справах про аліменти може мати місце за умови, якщо рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача.

Однак, в ході розгляду заяви ОСОБА_2 та апеляційної скарги у суді апеляційної інстанції таких обставин, які б свідчили про наявність обставин для застосування судом повороту виконання (будь то наявність відомостей, що судовий наказ було обґрунтово на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях наданих стягувачем ОСОБА_3 ), в ході розгляду справи судом встановлено не було, відтак, відсутні і підстави для застосування повороту виконання.

Щодо оскарження стягнення сплачених судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, ч. 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Колегія суддів вважає правильним висновок місцевого суду про необхідність стягнути із заявника ОСОБА_2 на користь стягувача ОСОБА_3 судових витрат за надання професійної правничої допомоги при розгляді справи у суді в розмірі 20 000,00 грн.

Також суд дійшов правильного висновку про співмірність наданого адвокатом Сліпенчук Н.А. обсягу послуг з їх вартістю (20 000 грн), враховуючи фактичний вид правової допомоги зі складністю справи та затраченим часом на надання таких послуг.

Матеріали справи свідчать про те, що стягувачу надавалася правнича допомога адвокатом Сліпенчук Н.А. (свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ІФ № 001556 від 31.05.2019 року) на підставі договору про надання правової допомоги №5-04/22 від 15.04.2022 року.

Як вбачається із Договору про надання правової допомоги №5-04/22 від 15.04.2022 року, сторони погодили, що вартість послуг становить 20000, 00 грн. 12000, 00 грн. від якої сплачується при підписанні даного договору, 8000,00 грн після отримання рішення у справі. Вартість послуг сплачується клієнтом готівковим або безготівковим способом.

З акту наданих послуг № 1 від 15.04.2022 року вбачається, що виконавець надала клієнту наступні послуги: правовий аналіз заяви про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, аналіз актуальної судової практики та подання відзиву на заяву про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства, та на законність судового рішення та зводяться лише до переоцінки доказів.

Апеляційним судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, ухвалу постановлено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Подаючи відзив на апеляційну скаргу адвокат Сліпенчук Н.А., діюча в інтересах ОСОБА_3 прохала вирішити питання розподілу судових витрат. Прохала стягнути з ОСОБА_2 витрати на правову допомогу пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 20 000 грн.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 ст.137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чиїх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Так на підтвердження понесених витрат надано копію Акту наданих послуг №1 від 31.01.2023 року, довідку №4 від 11.07.2022 року довідку №7 від 02.08.2022 року про отримання коштів, Договір про надання правової допомоги №1-08/22 від 02.08.2022 року.

Відповідно до ч.5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене у статті 137 ЦПК України. Проте, у частині четвертій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені положеннями статті 137 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись положеннями статті 137 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.

Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 18.03.2021 у справі № 910/15621/19.

До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Такі докази, відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до положень статей 1, 26, 27, 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, за яким, зокрема, клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

У статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З огляду на викладене, вирішуючи чи є розмір витрат на правничу допомогу обґрунтованим та пропорційним до предмета спору у даній справі, колегія суддів ураховує, що під час апеляційного перегляду справи позиція стягувача не змінювалася, а представництво його інтересів здійснювалося тим самим адвокатом. При цьому, зміст відзиву на апеляційну скаргу фактично ґрунтувався на висновках місцевого суду, наведених у оскаржуваній ухвалі.

Отже, дослідивши заяву про розподіл судових витрат та додані до неї документи, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що розмір заявлених стягувачем витрат на правову (правничу) допомогу у сумі 20 000,00, не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних і не співрозмірні із виконаною роботою у суді апеляційної інстанції, отже їх розмір є необґрунтованим.

Ураховуючи наведене, оцінивши подані ОСОБА_3 докази на підтвердження понесених нею витрат, виходячи з вищенаведених критеріїв та обставин даної справи колегія суддів дійшла висновку, що витрати ОСОБА_3 на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом цієї справи у суді апеляційної інстанції підлягають розподілу частково у сумі 7 000,00 грн, які належить стягнути з ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, ст. 374, ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Краснокутського районного суду Харківської області від 08 липня 2022 року залишити без змін.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у сумі 7000 (сім тисяч гривень) 00 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий суддя : Л.М. Хіль

Судді: Г.Л. Карпушин

В.М. Триголов