Номер провадження 2/754/2215/23
Справа №754/2368/23
РІШЕННЯ

Іменем України

08 травня 2023 року м.Київ

Деснянський районний суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В.В.

за участю секретаря судового засідання Якименко А.І

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Гатненської сільської ради Фастівського районну Київської області про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав та залишення малолітньої дитини на самостійне виховання та самостійне утримання батьку,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав та залишення малолітньої дитини на самостійне виховання та самостійне утримання батьку.

Позивач свої позовні вимоги мотивує тим, що 27.08.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб Деснянським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, за актовим записом № 1088. Від шлюбу сторони мають спільну доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В червні 2022 відповідачка ОСОБА_2 заявила позивачу ОСОБА_1 , що не бажає з ним проживати, та хоче щоб відповідач переїхав з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в якій вони проживали з моменту одруження разом з донькою. ОСОБА_1 на переїзд погодився, але за умови, що їх спільна дочка буде проживати разом з ним, на що ОСОБА_2 погодилась. В липні 2022 ОСОБА_1 разом з донькою переїхали жити за адресою: АДРЕСА_2 . В жовтні 2022 року ОСОБА_2 домовилась з ОСОБА_1 , що останній буде забирати доньку до себе додому (АДРЕСА_2) на два тижні кожного місяця, а решту днів їх донька буде перебувати у відповідачки. На початку листопада 2022 позивач ОСОБА_1 мав намір забрати дитину на два тижні, як вони раніше домовились з відповідачкою ОСОБА_2 , однак остання відмовилась віддавати дитину батьку, по тим підставам, що вона знаходиться в іншій області, збирається переїжджати, та не хоче щоб позивач виконував свої функції як батька та проводив час з дитиною. Протягом тривалого часу ОСОБА_1 намагався зв`язатись з ОСОБА_2 , щоб отримати будь-яку інформацію про місцезнаходження дитини, а в грудні 2022 ОСОБА_2 повідомила, що дасть батьку доньку на кілька днів, після чого забере її та поїде проживати до іншого чоловіка, при цьому не повідомила нову адресу проживання. Також в позовній заяві позивач ОСОБА_1 зазначає, що він зареєстрований як фізична особа-підприємець, має стабільний високий дохід, достатній для того, щоб утримувати дитину, а в свою чергу відповідачка ОСОБА_2 ніде не працевлаштована та не має самостійного доходу.

На підставі наведеного у зв`язку з тим, що перебування у шлюбі позивача разом з відповідачкою суперечить їх інтересам та вільному волевиявленню, та з метою забезпечення доньки достатнім рівнем життя для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку, а також з метою виконання батьківських обов`язків просить суд розірвати шлюб з ОСОБА_2 та визначити місце проживання дитини з батьком та відібрати дитину у матері без позбавлення її батьківських прав та залишення малолітньої дитини на самостійне виховання та самостійне утримання батьку.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.02.2023 відкрито провадження у справі, та призначено справу до розгляду в загальному порядку розгляду справи.

Від відповідачки ОСОБА_2 11.04.2023 до суду надійшла заява, відповідно до якої визнає позов та пред`явлені у ньому до неї вимоги в повному обсязі.

Від відповідачки ОСОБА_2 26.04.2023 та 01.05.2023 до суду надійшло дві аналогічні заяви, відповідно до яких зазначено, що дитина, фізично перебуває на повному утриманні позивача, він добросовісно виконує свої функції та обов`язки, дитина має прихильність до батька. Також зазначає, що позивач має постійних дохід, самостійно займається вихованням та утриманням дитини, забезпечує її матеріально та спілкується про неї, має постійне місце проживання, в якому створені належні умови для проживання та розвитку дитини, та як батько належним чином виконує свої батьківські обов`язки. Відповідачка у своїй заяві зазначає, що вона проживає за межами України та не може виховувати і доглядати дитину, зазначає, що вона усвідомлює, що батьківських обов`язків по відношення до спільної дитини вона не виконує, так як проживає окремо від позивача та дитини. На підставі наведеного визнає позовну заяву та пред`явлені до неї позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 в судові засідання не з'являвся. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Від представника позивача - адвоката Дяченко Е.В., до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судові засідання не з'являлась. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. В матеріалах справи наявна заява від відповідачки про визнання позову та розгляд справи у її відсутності.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Гатненської сільської ради Фастівського районну Київської області в судові засідання 03.05.2023 не з'явився. Від представника Органу опіки 03.04.2023 надійшла заява про розгляд справи за відсутністю їх представника, за наявними документами в матеріалах справи.

Судом 04.04.2023 до Органу опіки було направлено лист з вимогою, відповідно до ч. 5 ст.19 СК України, надати до суду належним чином оформлений висновок щодо розв'язання даного спору в строк до 03.05.2023. Згідно зворотного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, представник Органу опіки Педченко, 11.04.2023 отримав поштове відправлення суду, однак вищевказана вимога суду залишилась без виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлені такі факти та їх правовідносини.

Згідно свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_1 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 27.08.2016 було зареєстровано шлюб Деснянським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, за актовим записом № 1088.

Від шлюбу сторони мають спільну доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Подружжя проживає окремо, спільного господарства не ведуть, не підтримують шлюбно-сімейні відносини, втратили почуття любові та поваги один до одного. Спільна донька, на сьогодні проживає з батьком ОСОБА_1 , так як мати дитини ОСОБА_2 перебуває за кордоном.

Відповідно до ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України).

Згідно положень ч. 3 та ч. 4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Стаття 112 Сімейного кодексу України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають.

Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню.

Щодо вимог про визначення місця проживання дитини з батьком, відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав та залишення малолітньої дитини на самостійне виховання та самостійне утримання батьку суд дійшов до такого.

Питання захисту прав і законних інтересів дитини регулюється нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства», міжнародного права, а також Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866.

Згідно із ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано.

Стаття 8 Закону України "Про охорону дитинства" регламентує, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої-третьої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини другої та третьої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно із частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) суд дійшов висновку, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Згідно із вимог ч.7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з вимогами ст. 150 СК України, встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, до яких, серед інших, належить і обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

За змістом ч. 2 ст. 170 СК України у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року звернув особливу увагу на те, що застосовуючи такий захід, як відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав, необхідно виходити з інтересів дитини й враховувати право на повагу до його сімейного життя, проголошене ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Розірвання сімейних зв`язків, а відтак позбавлення дитини її коріння виправдане лише за наявності виняткових обставин - необхідність захисту дитини від небезпеки у випадку реального існування такої.

Частиною 2 ст. 155 СК визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частиною 4 ст. 155 Сімейного кодексу України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання, ця відповідальність покладена переш за все на батьків.

Стаття 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначає, що держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров`я, самоповагу і гідність дитини.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази та оцінюючи їх у сукупності, судом не встановлено, що відповідачка нехтує своїми батьківськими обов`язками, щодо виховання малолітньої дитини, у судовому порядку не надано достатніх та належних доказів на підтвердження негативного впливу матері на розвиток та здоров`я малолітньої дитини.

Згідно із частиною третьою ст. 51 Конституції України та ст. 5 Сімейного кодексу України сім`я, дитинство, материнство та батьківство охороняються державою. Держава створює умови для зміцнення сім`ї. Для цього в Україні сформована система державних органів, на які покладено обов`язок здійснювати правовий захист прав і законних інтересів дитини. Одним із таких органів, на який покладено функції захисту прав і законних інтересів дитини, є орган опіки та піклування.

Опіка, піклування є особливою формою державної турботи про неповнолітніх дітей задля захисту особистих і майнових прав та інтересів дітей.

Відповідно до частини третьої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» у разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені в суді у порядку, встановленому законом.

Частинами четвертою-шостою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи .

Зокрема Верховний Суд враховує, що статтею 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини або відібрання у одного із батьків дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Однак в матеріалах справи відсутній висновок Органу опіки та піклування Гатненської сільської ради Фастівського районну Київської області відповідно до вимог ст. 19 СК України щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини та відібрання у матері дочки.

До того ж Органом опіки та піклування Гатненської сільської ради Фастівського районну Київської області не надано письмових доказів про існування загрози життю та здоров`ю малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі сторони матері ОСОБА_2 .

Разом з тим, суду не надано будь-яких доказів на підтвердження факту ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків з виховання дочки ОСОБА_3 (незабезпечення фізичного і духовного розвитку дитини), жорстокого поводження з дитиною (фізичне або психологічне насильство зі сторони матері), хронічного алкоголізму відповідачки ОСОБА_2 , або інших обставин, які б зумовлювали необхідність відібрання дитини, суду не представлено.

Жодної з обставин, які передбачають можливість відібрання дитини від батьків на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено.

Зокрема суду не надано доказів, що відповідачка не законно утримує малолітню ОСОБА_3 у себе, а навпаки встановлено з матеріалів справи, що дитина на сьогодні і так фактично проживає разом з батьком та повністю знаходиться на його утриманні, саме за погодження матері дівчинки, а сама мати перебуває за кордоном.

Також, суд вважає, що саме по собі перебування відповідачки за кордоном під час військового стану на території держави України та відсутності належного матеріального стану матері не виправдовує примусового відібрання дитини від останньої.

Крім того само по собі відібрання дитини від матері не забезпечуватиме інтересів самої дитини та може стати психотравмуючим фактором для неї, питання інформаційної необізнаності відповідачки щодо дитини можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів.

Отже суд зауважує, що відсутність висновку Органу опіки та піклування Гатненської сільської ради Фастівського районну Київської області, з якого можливо було б встановити в яких умовах проживає дитина, чи належне утримання і спілкування надає батько, чи дійсно мати дитини несе загрозу життю та здоров`ю дочці та відсутність спору між батьками, щодо визначення місця проживання дитини та відібрання дитини у матері, суд позбавлений можливості встановити порушення прав та інтересів як позивача так і малолітньої дитини.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визначення місця проживання дитини з батьком, відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав та залишення малолітньої дитини на самостійне виховання та самостійне утримання батьку необґрунтовані та не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 79-81 ЦПК України.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Отже оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

У відповідності до ч. 1 ст.142 Цивільного процесуального кодексу України - у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

На підставі наведеного вище, та у зв`язку з тим, що судом задоволено лише одну позовну вимогу позивача про розірвання шлюбу, а відповідачка позов визнала, суд присуджує стягнути з відповідачки на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 536,80грн, та повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в сумі 536,80грн. Інші судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись Конституцією України, Конвенції про права дитини, Законом України «Про охорони дитинства», ст. 7, 19, 24, 56, 112, 141, 150, 155, 160, 161, 164, 170 СК України, ст. 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 142, 263-268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Гатненської сільської ради Фастівського районну Київської області про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав та залишення малолітньої дитини на самостійне виховання та самостійне утримання батьку - задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 27.08.2016 Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, за актовим записом № 1088 - розірвати.

В частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Гатненської сільської ради Фастівського районну Київської області про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав та залишення малолітньої дитини на самостійне виховання та самостійне утримання батьку - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 536,80грн.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в розмірі 536,80грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання через Деснянський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ,

Третя особа: Орган опіки та піклування Гатненської сільської ради Фастівського районну Київської області, місцезнаходження за адресою: Київська область, Фастівський район, с. Гатне, вулиця Київська, буд. 138.

Повний текст рішення складено та підписано 08.05.2023 у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України.

Суддя В.В. Бабко