Справа № 192/328/20
Провадження № 2/192/3/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2023 року Солонянський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Щербини Н. О.,

за участю секретаря судового засідання - Короти Л. С.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Єрмолаєвої Я. І.,

третьої особи - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Солоне Солонянського району Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування,

В С Т А Н О В И В:

Позивач 02 березня 2020 року звернувся до суду з позовом про усунення від права на спадкування відповідача після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідача.

На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_4 , а до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися позивач та його батько - відповідач по справі. Позивач зазначає, що його матері на праві спільної сумісної власності разом з відповідачем як подружжю належав житловий будинок АДРЕСА_1 . Після смерті матері об`єктом спадкування є частина вказаного житлового будинку. Державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори було відкрито спадкову справу за заявою відповідача ОСОБА_2 , а позивач як син померлої, у встановлений строк прийняв належну йому частку спадщини. Його брат - ОСОБА_5 та сестра - ОСОБА_6 у встановлений законом строк відмовилися від прийняття спадщини на користь свого батька - відповідача.

Позивач зазначає, що оскільки його мати через похилий вік та тяжку хворобу і каліцтво перебувала у безпорадному стані, а відповідач ухилявся від надання їй постійної допомоги, то вказане є підставою згідно положень ст. 1224 ЦК України для усунення його від права на спадкування після її смерті. На думку позивача доказами ухилення його батька від надання матері позивача постійної допомоги є показання свідків, серед яких є лікарі, сусіди та особи, які постійно здійснювали догляд за матір`ю позивача. На даний час відповідач самоправно розподіляє спадщину, привласнюючи собі функції нотаріуса та чинить позивачу перешкоди у користуванні належним йому спадковим майном шляхом відключення газу, електроенергії та води, чим прагне позбавити позивача права користування спадковим майном. Тому просив суд усунути відповідача від права на спадкування після смерті ОСОБА_4 .

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні свій позов підтримав та пояснив, що тривалий час мешкає в будинку АДРЕСА_1 з 1983 року та у зв`язку з роботою і навчанням був знятий з реєстрації за вказаною адресою і зареєстрований за іншою адресою: АДРЕСА_2 , проте фактично продовжував жити разом зі своїми батьками, сестрою та її сином. Останні 20 років його мати тяжко хворіла, оскільки мала діагноз «Порок серця» та лікувалася як амбулаторно, так і стаціонарно. Оскільки позивач працював у м. Верхньодніпровську, то він познайомився з лікарем-кардіологом і тому його мати з 1998 року двічі на рік кожного року проходила стаціонарне лікування в лікарні м. Верхньодніпровська. У 2017 році стан здоров`я матері погіршився, а 02 грудня 2017 року було викликано швидку медичну допомогу. Після діагностування тромбозу було вирішено ампутувати матері ногу та з 02 грудня по 20 грудня 2017 року вона перебувала у Дніпровській міській лікарні № 16 та потребувала постійного догляду. Поряд з матір`ю був лише позивач, а сестра та батько жодного разу не відвідали матір в лікарні та навіть не передали гостинців, не цікавилися станом її здоров`я, навіть не телефонували їй та відповідач не допомагав матеріально на її лікування. Позивач зазначив, що батько має добрий стан здоров`я, оскільки до цього часу їздить на велосипеді, а тому його стан здоров`я дозволяв здійснювати догляд за хворою дружиною, чого він не робив. Після повернення з лікарні мати позивача потребувала стороннього догляду, в той же час батько та сестра перейшли жити з будинку до літньої кухні щоб навіть не бачити матір. Інколи відповідач заходив навідати свою дружину, а сестра жодного разу не навідувалася до матері. Також вони їжу не приносили, гроші не давали, тому позивач повністю доглядав за матір`ю сам. У зв`язку з зайнятістю на роботі позивач вимушений був найняти жінку для догляду за матір`ю, яка також бачила байдужість батька. ІНФОРМАЦІЯ_1 мати померла, а через три дні відповідач разом зі своєю дочкою вже пішли до нотаріальної контори писати заяву про прийняття спадщини. На думку позивача його мати потребувала догляду в період з 2016 року, який міг би надати його батько. Позивач самостійно звертався до батька з проханням допомогти йому у догляді за матір`ю як фінансово так і фізично. Мати також просила відповідача про допомогу, однак він їжу для неї не готував та навіть ховав від матері хліб, а отриману її пенсію не віддавав їй у зв`язку з чим мати просила позивача перевести пенсію на картку, щоб позивач міг знімати кошти та купувати для матері їжу та ліки. Відповідач навідувався до будинку лише в ті часи, коли мати спала, щоб навіть не спілкуватися з нею. Позивач вважає, що його мати перебувала у безпорадному стані з 2013 року після інсульту, самостійно вже не могла приготувати собі їжу, оскільки у неї погіршився зір. На думку позивача батько ухилявся від надання допомоги своїй дружині, яка її потребувала, а тому позивач вважає, що його батько не має морального права на спадщину.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав та пояснив, що в 1975 році він отримав земельну ділянку в смт Солоне та разом зі своєю дружиною побудували будинок, в якому жили разом з дітьми. В 2014 році у дружини стався інсульт через те, що позивач розпочав будівництво власного будинку і мати допомагала йому доглядати земельну ділянку, через що у неї стався інсульт. Весь час поряд з дружиною був відповідач та їхня донька, а позивач весь час працював та не доглядав за нею. З молодшим сином, який помер, відповідач приготував для своєї дружини кімнату, в якій передбачив для неї стілець та ліжко і дзвіночок, щоб вона могла гукати, коли буде потрібна допомога. Його кімната була поруч та він весь час допомагав своїй дружині: вмикав телевізор, дзвонив її подругам, щоб вона могла з ними спілкуватися, вимірював тиск, давав ліки, підтримував її, оскільки вона хвилювалася за своє здоров`я, був з нею поряд і в день і в ночі. Відповідач не заперечував, що його дружина лікувалася раз на рік в лікарні м. Верхньодніпровська, та зазначив, що їздив туди разом з дружиною, навіть грів її ноги пляшками з теплою водою, платив за палату та ліки. Відповідач вважає, що саме позивач настроював його дружину проти нього, оскільки говорив їй, що вона не потрібна своєму чоловікові та навіть пропонував розлучити їх, на що вона не погодилася. Після цього позивач перевів пенсію його дружини на карту, щоб він не мав доступу до цих грошей, а відповідач все одно продовжував купувати для дружини її улюблені цукерки «Пташине молоко» та печиво «Наполеон», давав гроші онуку замість неї, тільки щоб дружина не хвилювалася. В 2017 році дружині ампутували ногу, а позивач навіть не порадився з цього питання з відповідачем, після чого позивач привіз додому свою співмешканку у зв`язку з чим матір переселив до великої кімнати де вона лежала і мерзла, оскільки позивач не впускав відповідача до дружини доглянути за нею. Відповідач посилався також на те, що позивач не приймав участі в похованні своєї матері, а після її смерті навіть не підтримав його морально. Позивач закрив двері до будинку, а тому оскільки відповідач не має до нього доступу, тому і відключив всі комунальні послуги. Позовні вимоги не визнає та вважає, що він не ухилявся від надання допомоги своїй дружині, оскільки кохав її та не міг відмовити їй в допомозі. Його дружина завжди говорила синам, щоб вони будували своє житло, оскільки хотіла щоб дочка зі своїм сином жили з ними в будинку, проте позивач не пускав відповідача навіть побачитися з дружиною, або говорив що вона спить і її не треба турбувати. А відповідач навіть зробив подвійне кресло, для того щоб бути поруч з дружиною, зазначивши що жив у будинку до дня її смерті, а вже після її смерті переїхав жити до літньої кухні. Купував для неї ліки від тиску, знеболюючі, приносив пити молоко, оскільки вони мали дві кози, а позивач не давав їй це молоко. Вважав, що не ухилявся від догляду за дружиною, виконував все від нього залежне, а тому просив відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача - адвокат Єрмолаєв Ю. А. у судовому засіданні позов не визнав та вважав, що жодні посилання позивача не підтверджені належними доказами. Заперечував проти того, що відповідач не допомагав своїй дружині, зазначивши, що відповідач надавав як матеріальну, так і фізичну допомогу своїй дружині: готував їжу, купував ліки, доглядав за нею.

Представник відповідача - адвокат Єрмолаєва Я. І. у судовому засіданні вважала позов не доведеним, а пред`явленням такого позову позивач виключно намагається з`ясувати свої стосунки з батьком, а не вирішити спір про спадкову нерухомість. Просила відмовити в задоволенні позову.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 , яка була допитана в якості свідка в судовому засіданні пояснила, що вона є рідною сестрою позивача та донькою відповідача. Під час хвороби її матері біля неї була вона, її брат ОСОБА_5 який помер, батько та родичка ОСОБА_8 , а позивач навідував мати лише на пару хвилин мотивуючи свою зайнятість роботою. Після того як мати була виписана з лікарні, весь час з нею був батько, який годував її, переодягав, гуляв з нею, також купав у літному душі. Поки ОСОБА_3 була на роботі, весь час з матір`ю був батько, а позивач міг тижнями бути у відряджені по роботі. Вважає, що стан матері був лише частково безпорадним, оскільки до 2017 року вона сама рухалася, іноді за допомогою батька. Вночі до туалету допомагав ходити їй саме батько. Після 2017 року позивач разом зі своєю співмешканкою перевезли матір до іншої кімнати, куди навіть іноді забороняли заходити. Від ОСОБА_3 та відповідача позивач не приймав навіть їжу для матері, а вона бачилася з матір`ю кожного дня, яка просила забрати її до себе, проте ОСОБА_3 не могла цього зробити. Після 2017 року мати вже не могла самостійно рухатися, тому позивач міняв їй памперси, а ОСОБА_3 на прохання матері годувала її, купувала ліки та доглядала за нею. Мати завжди була доглянутою, а за нею доглядав як позивач, так і відповідач. Не заперечувала той факт, що позивач також доглядав за матір`ю, а батько переїхав жити до літньої кухні лише після смерті матері. Просила відмовити в задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що померла ОСОБА_4 є її тіткою та їй відомо, що родина жила дружно, оскільки часто приїжджала до них в гості, а між нею та ОСОБА_4 були дружні стосунки через невелику різницю у віці. Свідок повідомила суду, що в 2017 році ОСОБА_3 брала відпустку за свій рахунок для догляду за хворою матір`ю, а свідок також допомагала доглядати її в лікарні. Свідок бачила як до матері приходив син ОСОБА_5 , який вже помер та дочка ОСОБА_6 . Після того як мати позивача забрали з лікарні додому, то поряд з нею був її чоловік, позивач, а також син дочки - онук. Чоловік давав кошти на лікування, оскільки у нього була більша пенсія, а свідок часто спілкувалася з тіткою телефоном, яка жодних скарг ані на чоловіка, ані на дітей не висловлювала. Свідок пояснила, що за її тіткою завжди був нормальний догляд, вона ніколи не залишалася сама та отримувала необхідну допомогу від своїх близьких, будь-яких скарг від неї свідок не чула, а під час телефонних розмов чула у слухавці голос відповідача, який був поряд зі своєю дружиною. Свідок також навідувала ОСОБА_4 в лікарні № 16, де з нею поряд бачила позивача, а в лікарні ім. Мечнікова - ОСОБА_6. Після того, як ОСОБА_4 приїхала додому з лікарні після ампутації кінцівки, то свідок не приїздила до них у гості, а спілкувалася лише телефоном, і ОСОБА_4 повідомила свідку, що її син ОСОБА_1 найняв доглядальницю за нею, і за її словами вся родина була поряд з нею.

Свідок ОСОБА_12 пояснила суду, що тривалий час є сусідкою родини ОСОБА_1 та їй відомо про те, що відповідач та його дочка зневажливо ставилися до ОСОБА_4 , а позивач весь час опікувався матір`ю. Свідку відомо, що відповідач не надавав необхідної допомоги своїй дружини, навіть не проживав з нею в одному будинку, оскільки з дочкою переїхав жити до літньої кухні, а чоловік свідка допомагав їм встановити газову плиту в літній кухні. Свідок не бачила, щоб відповідач жодного разу заходив у будинок, а позивач зі слів медсестри купував ліки та платив їй кошти за те, щоб вона робила уколи його матері. Свідку відмово що позивач часто викликав для матері швидку допомогу, найняв доглядальницю, купував для матері все необхідне. В той час як відповідач зі своєю дочкою не надавали допомоги матері, та навіть зі слів водія швидкої допомоги свідку відомо, що вони не вийшли з літної кухні коли вона вже померла. Також пояснила, що останні 15 років не розмовляє з відповідачем через конфлікт з козою, такий же час і не була в будинку родини ОСОБА_1 . Також свідку зі слів медсестри Головій відомо, що ніхто крім позивача не опікувався померлою ОСОБА_4 , а про те, що відповідач не проживає в будинку свідку відомо особисто, оскільки вона все бачить через вікно, хто заходить в будинок і хто виходить з нього. Вважала, що крім позивача і доглядальниці за ОСОБА_4 ніхто інший не доглядав.

Інші свідки, яких просив допитати позивач згідно поданої заяви (а.с.124, т.1), яка була задоволена судом ухвалою від 18 лютого 2021 року (а.с.128, т. 1) протягом 2 років до суду не з`явилися. Ухвалою від 31 жовтня 2022 року свідків позивача було піддано приводу, а ухвалою від 12 грудня 2022 року до свідків було застосовано заходи процесуального примусу у виді штрафу за неявку до суду. Проте і після цього свідки до суду не з`явилися, а позивач повідомив суду, що більша частина свідків виїхала за межі України через воєнний стан, а відносно одного зі свідків він повідомив некоректну адресу. Тому заперечував проти закінчення з`ясування обставин справи без допиту таких свідків, оскільки вважав їх єдиним належним доказами факту ухилення відповідача від надання допомоги його матері.

Суд вважає, що вжив всіх передбачених процесуальним законом заходів для сприяння в забезпеченні явки свідків позивача до суду, а тому розглянув справу за наявними доказами.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши в сукупності докази, що маються у справі приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що спірні правовідносини сторін врегульовані Главою 84 ЦК України.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно положень ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 76 років померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.5, т.1).

Померла є матір`ю позивача, що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії НОМЕР_2 (а.с.6, т.1).

Згідно копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 (а.с.29,т.1) відповідач та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 23 січня 1963 року, у зв`язку з чим ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_4 ». Тобто матеріалами справи підтверджено, що померла є матір`ю позивача та дружиною відповідача.

З дослідженої судом копії Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності житловою площею 60 м 2 від 16 квітня 1975 року з`ясовано, що відповідачу, який є батьком позивача, було надано для забудови земельну ділянку в АДРЕСА_1 (а.с.7-9,т.1). Відповідно до копії Реєстраційного посвідчення від 11 липня 1986 року, який записаний в реєстрову книгу за № 9 за реєстровим № 59, за відповідачем ОСОБА_2 був зареєстрований будинок на праві особистої власності на підставі Договору на право забудови (а.с.9,т.1). Згідно Розпорядження виконавчого комітету Солонянської селищної ради від 19 лютого 2016 року № Р-15 «вул. Жовтнева» в смт Солоне була перейменована на «вул. Самойлова» (а.с.27-28,т.1).

Відповідно до положень ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю, норми якого діяли на час реєстрації права власності на будинок, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Таким чином судом встановлено, що будинок був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Згідно копії Договору дарування частки житлового будинку від 04 квітня 2019 року, відповідач ОСОБА_2 подарував частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності, виданого державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори 01 лютого 2019 року № 1-246 (а.с.56-57,т.1) ОСОБА_3 . Внаслідок вчиненої угоди будинок набув режиму спільної часткової власності ОСОБА_3 та померлої ОСОБА_4 і у зв`язку зі смертю останньої частина будинку стала об`єктом спадкування.

Статтею 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Оскільки судом встановлено, що позивач є сином, а відповідач чоловіком померлої ОСОБА_4 , то суд приходить до висновку про те, що вказані особи є спадкоємцями першої черги за законом після її смерті, однак доказів про те, що вказані особи звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини та про видачу свідоцтв про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 , про що зазначав позивач у позові - суду не надано. Також суду не надано доказів того, що ОСОБА_3 та брат позивача - ОСОБА_5 відмовилися від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 на користь відповідача, про що також зазначав позивач у позові.

Проте вказані обставини не заперечувалися як відповідачем та його представниками, так і третьою особою.

Тому, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, суд вважає, що факт прийняття спадщини сторонами після смерті ОСОБА_4 не підлягає додатковому доказуванню.

Статтею 1224 ЦК України встановлено підстави для усунення спадкоємців від права на спадкування. Частинами 3,4,5 вказаної статті визначаються підстави для усунення від права на спадкування за законом, а саме: батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав і їхні права не були поновлені на час відкриття спадщини; батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом; не мають права на спадкування за законом одна після одної особи, шлюб між якими є недійсним або визнаний таким за рішенням суду. Якщо шлюб визнаний недійсним після смерті одного з подружжя, то за другим із подружжя, який його пережив і не знав та не міг знати про перешкоди до реєстрації шлюбу, суд може визнати право на спадкування частки того з подружжя, хто помер, у майні, яке було набуте ними за час цього шлюбу; за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Суд керується положеннями ст. 16 ЦК України, відповідно до ч. 1 якої, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Процесуальний закон також містить норми, відповідно до яких судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи інтерес (статті 1-4 ЦПК України).

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

При цьому за змістом ст. ст. 4, 265 ЦПК України позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, не визнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Якщо такого факту не встановлено, позов не підлягає задоволенню. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.ч.1,2,3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд зазначає, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, принципове значення має питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця у безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності в сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Відповідно до ст. ст. 75, 90 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Дружина, чоловік взаємно зобов`язані брати участь у витратах, пов`язаних із хворобою або каліцтвом другого з подружжя.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25 березня 2019 року по справі № 766/810/17, від 11 лютого 2019 року по справі № 756/11676/16-ц.

Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Так, відповідно до постанови Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 727/3905/16-ц, зазначено, що правове значення при вирішенні спору має доведеність сукупності обставин: ухилення спадкоємця (умисні винні дії або бездіяльність) від надання допомоги (1) при можливості її надання спадкодавцю (2), який перебуває у безпорадному стані через похилий вік чи хворобу (3), потреба спадкодавця в допомозі саме цього спадкоємця (4).

Отже суд вважає, що позивач повинен довести суду належними та допустимими доказами наявність сукупності всіх цих обставин.

В той же час доданими до справи доказами позивачем не доведено що відповідач вчиняв умисні дії або допускав бездіяльність, які були б спрямовані на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю ОСОБА_4 .

Суд приходить до такого висновку на підставі показань допитаних свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , які пояснили суду, що відповідач піклувався про свою дружину. Суд критично ставиться до показань свідка ОСОБА_12 , яка є сусідкою родини ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що сусідка протягом останніх 15 років не заходила навіть до двору та будинку, в якому проживала ОСОБА_4 , а тому свідок не могла об`єктивно та достовірно знати чи надавав відповідач допомогу своїй дружині, в тому числі і в ночі, про що зазначав в своїх поясненнях відповідач.

Позивач належними доказами не спростував такі пояснення відповідача та показання свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_3 , які підтвердили суду, що відповідач піклувався про свою дружину, оскільки мав таку можливість.

Перебування спадкодавця у безпорадному стані на думку суду з 2017 року після ампутації нижньої кінцівки доведено позивачем, хоча і відповідної медичної документації суду не надано, як про хворобу ОСОБА_4 , так і про перебування її на лікуванні, отримання інсульту та ампутацію нижньої кінцівки. Однак, оскільки інші учасники не заперечували такі факти, тому відповідно до положень ст. 82 ЦПК України вказане не підлягає доказуванню, оскільки у суду немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

У той же час позивачем до матеріалів справи не додано жодного належного, допустимого та безспірного доказу, що є його процесуальним обов`язком, щодо ухилення відповідача від надання своїй дружині допомоги при можливості її надання; потреба спадкодавця в допомозі саме від відповідача, як чоловіка. Крім того, належними доказами не підтверджено, що спадкодавець мала потребу у постійному догляді з боку відповідача, як її чоловіка.

Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.90 ЦПК України)

На підтвердження заявлених вимог позивачем було подано заяву про виклик свідків, яка була задоволена судом. Однак десять з одинадцяти свідків в судове засідання протягом двох років не прибули, а суд сприяв забезпеченню їх явки до суду. Суд вважає, що оскільки згідно пояснень позивача показаннями свідків було би доведено перебування ОСОБА_4 в безпорадному стані, що відповідно до практики Верховного Суду не доводиться такими доказами, а доказується виключно медичною документацію, то вказані свідки не є ключовим доказами для розгляду справи. Більше того, перебування ОСОБА_4 у безпорадному стані з 2017 року через її вік (76 років) та ампутацію нижньої кінцівки визнано судом. В частині можливості доведення факту ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцеві саме показаннями свідків, суд вважає що з чотирьох свідків, які мешкають в смт Солоне суд допитав одного свідка, а тому посилання позивача на те, що суд не допитав жодного свідка з боку позивача не відповідає дійсності.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України)

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. ( ст. 89 ЦПК України)

Потреба спадкодавця - ОСОБА_4 в допомозі саме від її чоловіка - відповідача по справі не доведена позивачем. Факт того, що пенсія ОСОБА_4 отримувалася виключно позивачем, був повідомлений саме ним і інші учасники справи не оспорювали його.

Наявність в матеріалах справи витягу з Єдиного реєстру досудового розслідування від 21 липня 2017 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 с. 125 КК України у зв`язку з завданням тілесних ушкоджень ОСОБА_3 , протоколу допиту ОСОБА_4 в якості свідка, яка пояснила що позивач та ОСОБА_3 не розмовляють останні п`ять років та між ними відсутні конфлікти, оскільки вони оминають один одного та постанови про закриття кримінального провадження (а.с.187-188-190, т.1) на думку суду свідчить лише про те, що між сторонами склалися неприязні родинні стосунки, проте не доводять факту того, що саме відповідач ухилявся від надання необхідної допомоги ОСОБА_4 .

Суд вважає, що оскільки сам позивач, за його посиланнями та поясненнями, повністю опікувався станом здоров`я матері, доглядав за нею, а з показань свідків, а також самого позивача, судом встановлено, що ОСОБА_4 не потребувала додаткової допомоги, окрім тієї, що надав їй позивач, а також враховуючи, що вона отримувала пенсію, якою розпоряджався позивач, отримував допомогу від свого чоловіка та дочки, чого не спростував позивач, тому суд вважає, що позивачем не доведено суду, що відповідач ухилявся від надання допомоги своїй дружині.

Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд приходить до висновку, що позов про усунення від права на спадкування є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

У відповідності до ст.141 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі.

Керуючись ст.ст.12,13,81,141, 258,259,263-265,268,273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) про усунення від права на спадкування, - в повному обсязі.

Судові витрати по справі покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 20 березня 2023 року.

Головуючий: суддя Н. О. Щербина