Провадження № 2/761/3405/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Мальцева Д.О.

при секретарі: Панчоха Д.А.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представник відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просив: у порядку поділу майна подружжя, визнати за позивачем право особистої приватної власності на: 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 77, 1 кв.м; готівкові кошти у розмірі 30 000, 00 доларів США в гривневому еквіваленті на момент прийняття судом рішення;у порядку поділу порядку поділу майна подружжя, визнати за відповідачем право особистої приватної власності на: 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 77, 1 кв.м; готівкові кошти у розмірі 30 000, 00 доларів США в гривневому еквіваленті на момент прийняття судом рішення.

Позиція позивача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.03.2013 по 04.12.2019. За час перебування у шлюбі відповідачем за письмовою згодою позивача було укладено Інвестиційний договір № 0701/062 від 25.04.2018, предметом якого є майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 77, 1 кв.м (далі по тексту - квартира, нерухоме майно), які придбались відповідачем за рахунок спільних коштів. 07.10.2020 відповідачем було укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 та зареєстровано право власності на спірну квартиру. Також у період перебування у шлюбі у сторін були накопичені заощадження у розмірі 60 000, 00 доларів США готівкою, які також наразі знаходяться в користуванні відповідача. Оскільки у добровільному порядку відповідач відмовилась поділити спільне набуте подружжям майно, позивач був змушений звернутись до суду з вказаним позовом.

Позиція відповідача. Від відповідача відзив не надходив. Разом з тим, у своїх поясненнях представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні. Вказав, що спірна квартира придбавалась виключно за особисті кошти відповідача. Оскільки 23.03.2018 відповідач та її мати, ОСОБА_5 продали свою квартиру АДРЕСА_3 за ціною 65 000, 00 доларів США, про свідчить попередній договір купівлі-продажу квартири. Відтак відповідач мала можливість 25.04.2018 укласти інвестиційний договір щодо придбання майнових прав на спірну квартиру за ціною, еквівалентною 65 000, 00 доларів США. Крім того, Договір купівлі-продажу спірної квартири також був укладений вже після розірвання шлюбу. Отже, спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача та не підлягає поділу. Також вказав, що позовна вимога в частині визнання права власності на грошові кошти у сумі 30 000, 00 доларів США задоволенню не підлягаю, оскільки позивачем не надано доказів того, що подружжям за час шлюбу було набуто заощаджень на суму 60 000, 00 доларів США.

13.09.2021 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків.

13.01.2022 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

26.04.2022 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

07.02.2023 від представника відповідача надійшли письмові пояснення.

04.04.2023 від представника позивача надійшли додаткові пояснення.

Позивач, представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, позов просили задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення сторони позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, встановив такі обставини справи.

Частиною 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За правилами статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При цьому не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність поширюється на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя (презумпція спільності майна подружжя).

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 334/4220/18.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір між ними може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, (ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України).

Відповідно до п. п. 23, 30 Постанови, вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.03.2013.

За час перебування у шлюбі між відповідачем та Акціонерним товариством «ЗАКРИТИЙ НЕДИВЕРСИФІКОВАНИЙ ВЕНЧУРНИЙ КОРПОРАТИВНИЙ ІНВЕСТИЦІЙНИЙ ФОНД «СОЛАР ІНВЕСТ» укладено Інвестиційний договір № 0701/062 від 25.04.2018, за умовами якого відповідач як інвестор оплатила об`єкт (квартира з проектним № 062 в будинку сеція 0701, поверх 10, кількість кімнат 2, загальна площа 76, 9 кв.м.) шляхом здійснення інвестиційних внесків з метою отримання інвестором у власність об`єкта після завершення будівництва та прийняття будинку в експлуатацію на умовах, передбачених цим договором.

Отже, предметом договору були майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 77, 1 кв.м.

Відповідно до п. 3.3. Інвестиційного договору, розмір загального інвестиційного внеску за об`єкт (вартість об`єкту) на дату укладання договору складає 1 711 101, 90 грн. без ПДВ.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.12.2019 шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили 04.01.2020.

07.10.2020 між відповідачем та Акціонерним товариством «ЗАКРИТИЙ НЕДИВЕРСИФІКОВАНИЙ ВЕНЧУРНИЙ КОРПОРАТИВНИЙ ІНВЕСТИЦІЙНИЙ ФОНД «СОЛАР ІНВЕСТ» укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д., зареєстровано в реєстрі за № 2411.

За умовами вказаного Договору відповідач набула у власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 77, 1 кв.м.

Крім того, згідно п. 1.7. Договору, покупець (відповідач) довів до відома продавця (Фонд), а продавець взяв до уваги той факт, що покупець на момент підписани1 Інвестиційного договору № 0701/062 від 25.04.2018, укладеного між покупцем та продавцем, перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . Кошти, сплачені покупцем за Інвестиційним договором № 0701/062 від 25.04.2018 належали подружжю на праві спільної сумісної власності. На момент укладення цього Договору шлюб розірвано, що підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.12.2019 по справі № 761/1517/19, яке набрало законної сили 04.01.2020. ОСОБА_1 не заперечує проти укладення цього договору, що підтверджується його заявою справжність підпису на якій засвідчено Прокудіною Л.Д. , приватним нотаріусом КМНО, 26.08.2020 за реєстровим № 1805.

Право власності на спірну квартиру також було зареєстровано за відповідачем, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.10.2020, № 227269151.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що спірна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 77, 1 кв.м., була набута сторонами в період перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя, що підтверджується самим Договором купівлі-продажу квартири та є спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому, суд не бере до уваги посилання відповідача на Попередній договір купівлі-продажу квартири від 15.03.2018, укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , за яким сторони договору зобов`язуються у строк до 30.03.2018 укласти договір купівлі-продажу (основний договір) квартири АДРЕСА_3 , оскільки самим Договором купівлі-продажу квартири від 07.10.2020 погоджено сторонами, що кошти, за які придбавались майнові права на спірну квартиру, є спільною сумісною власністю позивача та відповідача.

Крім того, Попередній договір купівлі-продажу не свідчить про ту обставину, що саме за вказані кошти придбавались майнові права на спірну квартиру.

Інших доказів, які б спростували встановлені у судовому засіданні обставини, відповідачем до матеріалів справи не надано.

З огляду на зазначене позовні вимоги в частині визнання за позивачем права особистої приватної власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 77, 1 кв.м та визнання за відповідачем права особистої приватної власності на: 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 77, 1 кв.м, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про визнання за позивачем права особистої приватної власності на готівкові кошти у розмірі 30 000, 00 доларів США в гривневому еквіваленті на момент прийняття судом рішення та визнання

за відповідачем права особистої приватної власності на готівкові кошти у розмірі 30 000, 00 доларів США в гривневому еквіваленті на момент прийняття судом рішення, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Так завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Разом з тим, позивачем під час розгляду справи не надано у розумінні ст. 12, 81 ЦПК України доказів на підтвердження того, що подружжя за період перебування у шлюбі мало заощадження на суму 60 000, 00 доларів США, готівкою та що такі кошти на момент розгляду справи перебувають у розпорядженні відповідача.

Відтак возовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 60, 61, 63, 69, 70, 71, 72 СК України, ст. 16, 364, 372 ЦК України, ст. 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 89, 102, 106, 133, 141, 200, 206, 258-259, 263-268, 273, 274, 352, 354-355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя:

Визнати за ОСОБА_1 (і.п.н. НОМЕР_1 ) право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_4 (і.п.н. НОМЕР_2 ) право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складений 01.05.2023.

Суддя: