ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/1641/22 Головуючий суддя І інстанції Пашнєв В. Г.
Провадження № 22-ц/818/1045/23 Суддя доповідач Яцина В.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2023 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Маміної О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Хряпинської Світлани Степанівни на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 31 березня 2023 року, у справі за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

20 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Харківського районного суду Харківської області із позовною заявою до ОСОБА_2 , в якому просить:

- розірвати шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований в Ленінському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції;

- та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки KIA SOUL, 2012 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 23 грудня 2022 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя передано за підсудністю до Ленінського районного суду м. Харкова.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2023 року позовну заяву було залишено без руху у зв`язку із невідповідністю вимогам статей 175, 177 ЦПК України з наданням позивачу строку для усунення вказаних недоліків.

27 березня 2023 року на виконання вимог вищезазначеної ухвали суду представником позивачки - ОСОБА_3 через канцелярію суду подане клопотання про відкриття провадження у справі, в якому зазначено, що на виконання вимог ухвали суду від 27 лютого 2023 року надано уточнену позовну заяву з додатками, а саме: оригінал квитанції про сплату судового збору у сумі 1071, 16 грн; завірену копію звіту про оцінку майна - автомобіля KIA SOUL, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , від 24 березня 2023 року; копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу; копію позовної заяви разом з копією звіту про оцінку майна, для відповідача.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 31 березня 2023 року заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, 01 травня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Хряпинська Світлана Степанівна подала апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій просила ухвалу скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції, допустився надмірного формалізму, який не ґрунтується на положеннях ЦПК України, та фактично позбавив позивача гарантованого йому національним та Європейським законодавством права на доступ до правосуддя, що є недопустимим для демократичної та правової держави. На виконання вимог ухвали від 27.02.2023 року ним було надано уточнену позовну заяву, проте судом було проявлено надмірний формалізм, та суд дійшов до висновку, що ним недоліки не усунуто.

Посилається на ст. 6 Конвенції. Постанова Верховного Суду від 5 серпня 2020 року у справі № 177/1163/16-ц (провадження № 61-2250св20).

Вказує, що підставою для повернення вказаної позовної заяви суддя вважав невиконання в повному обсязі позивачем вимог ухвали від 27 березня 2023 року, а саме: не надання позивачем залежних письмових доказів (документів) на придбання під час перебування сторін у шлюбі транспортного засобу марки КІА SОUL р.н. НОМЕР_1 , право власності на який зареєстровано за відповідачем.

Зауважує, що відповідно до ст.ст. 189, 196, 197,198 ЦПК України при вирішенні питання про відповідність позовної заяви вимогам ст.175 ЦПК України не мав повноважень вирішувати процесуальні питання щодо оцінки доказів.

Зазначає, що другою підставою повернення позовної заяви позивачу слугувало, що позовні вимоги про поділ майна подружжя є не конкретизовані, що нібито позивач не зазначила порядок розподілу спільного майна подружжя- в ідеальних частках без його реального поділу, яке залишити у їх спільній частковій власності ви визнати за нею право власності на відповідну частку.

Звертав увагу, що оцінка наданих позивачем доказів у справі, в тому числі з підстав їх належності, допустимості і достовірності проводиться судом за результатами розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Також згідно п. 3 ч. 1 ст. 189 ЦПК України визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів є завданням підготовчого провадження.

Звертає увагу, що відсутність доказів, якими позивач обґрунтовує свої вимоги - не може бути підставою для залишення позовної заяви без руху, адже не є предметом дослідження на стадії відкриття провадження.

Крім того, вказує, що якщо суддя вважав, що позовна заява в частині поділу майна подружжя містила недоліки, які необхідно було усунути, то вимога про розірвання шлюбу відповідала вимогам ст.175 ЦПК України, то суд міг роз`єднати позовні вимоги.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, орскаржену ухвалу судді скасувати.

Ухвала судді суду першої інстанції мотивована тим, що недоліки, вказані в ухвалі судді від 27 лютого 2023 року позивачкою не усунуто, у зв`язку з чим на підставі частини 3 статті 185 ЦПК України позовна заява вважається неподаною і повертається позивачу.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2023 року позовну заяву було залишено без руху у зв`язку із невідповідністю вимогам статей 175, 177 ЦПК України з наданням позивачу строку для усунення вказаних недоліків.

27 березня 2023 року на виконання вимог вищезазначеної ухвали суду представником позивачки - ОСОБА_3 через канцелярію суду подане клопотання про відкриття провадження у справі, в якому зазначено, що на виконання вимог ухвали суду від 27 лютого 2023 року надано уточнену позовну заяву з додатками, а саме: оригінал квитанції про сплату судового збору у сумі 1071, 16 грн; завірену копію звіту про оцінку майна - автомобіля KIA SOUL, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , від 24 березня 2023 року; копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу; копію позовної заяви разом з копією звіту про оцінку майна, для відповідача.

Однак недоліки позовної заяви, про які було зазначено в ухвалі суду від 27 лютого 2023 року, позивачем так і не були усунуті.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 31 березня 2023 року заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Постановляючи ухвалу про визнання позовної заяви ОСОБА_1 неподаною та її повернення, суд першої інстанції виходив з того, що у наданий судом строк недоліки позовної заяви, вказані в ухвалі суду першої інстанції від 27 лютого 2023 року не усунуті, а тому позов підлягає поверненню.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з наявністю таких підстав для повернення заяви.

Згілно статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

За змістом статей 12, 13, 81, 175 ЦПК України позивач самостійно визначає зміст позовних вимог, зазначає сторони та інших учасників спору, викладає зміст обставин, якими обґрунтовуються вимоги, та зазначає докази на підтвердження цих обставин.

Суддя згідно статей 175, 177, 185-187 ЦПК України перевіряє, чи має особа відповідно до ст. 4 ЦПК України право на звернення до суду за захистом відповідного права чи інтересу, чи відповідає форма та зміст заяви вимогам закону, чи дотримані правила підсудності та чи немає інших установлених законом перешкод для відкриття провадження у справі.

Відсутність посилання у позовній заяві на певні обставини і недодання певних доказів ст. ст.175 і 177 ЦПК України не віднесені до таких підстав, що дають право для застосовування наслідків, передбачених ст. 185 ЦПК України, і повернення позовної заяви позивачеві. Встановлення обставин, які суд вважає необхідним для правильного вирішення спору, можливе під час підготовчого засідання, відповідно до вимог ст. 189 ЦПК України.

Оцінка достатності доказів на стадії відкриття провадження недопустима. Подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, зокрема, під час підготовчого провадження, а у визначених законом випадках і під час розгляду справи в судовому засіданні.

Оскільки згідно законодавства України кожна особа наділена правом на звернення до суду за захистом своїх прав та свобод, а на суд, в свою чергу, покладено обов`язок повного та всебічного розгляду виниклих спорів, що можливо лише під час розгляду справи по суті, суддя при вирішенні питання щодо відкриття провадження у справі не має права давати оцінку наведеним позивачем доказам, їх достатності, вимагати надання додаткових доказів, встановлювати наявність чи відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги.

Неподання належних письмових доказів (документів) на підтвердження придбання під час перебування сторін у шлюбі транспортного засобу марки KIA SOUL, реєстраційний номер НОМЕР_1 , право власності на який зареєстровано за відповідачем.не може бути підставою для залишення позовної заяви без руху та її повернення, більше того, ці питання підлягають з`ясуванню у підготовчому провадженні, під час підготовчого судового засідання.

Суд не може на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі встановлювати наявність чи відсутність обставин, якими позивач обґрунтовує вимоги, встановлювати належність і допустимість доказів та надавати їм оцінку. У разі не надання позивачем доказів на підтвердження своїх вимог такі обставини можуть бути підставою для залишення позову без задоволення.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції безпідставно визнано неподаною та повернуто позовну заяву позивачу.

Частиною 1 статті 13 ЦПК Українивизначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач зазначив обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, а також зазначено, що до матеріалів справи він надав докази якими, на його думку, ці обставини підтверджуються.

Згідно з роз`ясненнями, які викладені у пункті 7постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Аналіз наданих сторонами доказів, оцінка достатності доказової бази здійснюється судом при вирішенні спору по суті, а не на стадії вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для відкриття провадження у справі, або залишення позову без руху.

У постанові Верховного Суду у справі №761/41071/19 від 08 квітня 2020 року, зроблено висновок, що:«на стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій, відсутність певних доказів не перешкоджає розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог, оцінка доказів є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті».

Згідно з ч.5 ст.177 ЦПК Українипозивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Аналіз наданих сторонами доказів, здійснюється судом при вирішенні справи - спору по суті, а не на стадії вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для відкриття провадження у справі, або залишення позову без руху. Позивач виправив недоліки позовної заяви на власний розсуд.

Колегія суддів вважає, що позивач виконав вимоги суду першої інстанції,викладені в ухвалі суду від 27 лютого 2023 року, а тому підстав повертати йому позовну заяву у суду першої інстанції не було.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Європейський суд з прав людини надаючи тлумачення принципу верховенства права в світлістатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзазначав, що формальності не можуть бути підставами для виправдання несправедливості.

За наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, та припустився надмірного формалізму, чим фактично позбавив позивача права на доступ до правосуддя.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Так, у справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув та всупереч вимогам частини 5статті 12 ЦПК України, яка зобов`язує суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, підійшов до вирішення цього питання формально та передчасно повернув позовну заяву.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог п.4 ч.1ст.379 ЦПК Україниє підставною для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Слід також зауважити, що питання стосовно доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.

З тексту ст. 6 Конвенції прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі «Голдер проти Великої Британії» від 21 лютого 1975 року, ЄСПЛ дійшов до висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.

З урахуванням наведеного, зміст права на захист полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Таким чином, суд першої інстанції передчасно дійшов висновку про необхідність повернення позовної заяви позивачу на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України, а порушення норм процесуального права призвели до постановлення помилкової ухвали, яку відповідно до ст. 379 ЦПК України слід скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2 роз`яснено, що подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

За таких обставин ненадання до позовної заяви певних доказів по суті спору не є підставою для залишення позовної заяви без руху, а потім повернення її як неподаної.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, при реалізації положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, а тому ухвала суду підлягає скасуванню, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).

ЄСПЛ зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (пункт 110 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії»).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства згідно з усталеною практикою ЄСПЛ визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

Аналізуючи наведене колегія суддів вважає, що ухвала про повернення позовної заяви є передчасною, постановлена суддею з порушенням норм процесуального права. За таких обставин відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Оскільки розглядається лише процесуальне питання, а не вирішується спір по суті, питання щодо стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги на цій стадії не вирішується.

Вимоги суду щодо надання конкретизованої заяви та підтвердження обставин, викладених у ній, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки зводяться до оцінки достатності наданих доказів, що є передчасним на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі, ці питання вирішується на наступній стадії підготовки справи до розгляду, завданням якого відповідно до ст. 189 ЦПК України є:

1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу;

2) з`ясування заперечень проти позовних вимог;

3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів;

4) вирішення відводів;

5) визначення порядку розгляду справи;

6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що районним судом було порушено процесуальний порядок вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки судом першої інстанції постановлено ухвалу із порушенням вимог процесуального закону, а доводи апеляційної скарги висновки суду спростовують, суд апеляційної інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України задовольняє апеляційну скаргу, скасовує оскаржувану ухвалу, та направляє справу для подальшого вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 259, п. 6 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 адвоката Хряпинської Світлани Степанівни задовольнити.

УхвалуЛенінського районного суду м. Харкова від 31 березня 2023 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Повний текст судового рішення складений 04 серпня 2023 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В. Бурлака.

О.В.Маміна.