Справа № 947/1473/21
Провадження № 2/521/199/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2023 року Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Мазун І.А.,

за участю секретаря судового засідання Кусяк О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне Управління Національної поліції в Одеській області про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Малиновського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне Управління Національної поліції в Одеській області про захист честі, гідності та ділової репутації, де позивач просить суд, згідно останніх уточнень, визнати недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 в «Висновку експерта № 09/20 за результатами проведення психологічної експертизи» від 28 вересня 2020 року, що стосувалася позивача: «У наших знакомых он вообще украл деньги во время следствия. После этого его сделали начальником следствия на Таирово.»; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування завданої моральної шкоди порушенням особистих немайнових прав (честь, гідність та ділова репутація) - суму в 400 000 грн., та понесені судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді слідчого СВ Приморського ВП ГУНП в Одеській області в 2016 -2017 роках здійснював досудове розслідування за кримінальним провадженням № 0008887, дії підозрюваних за провадженням було в кінцевому варіанті, за згоди процесуального керівництва, кваліфіковано як бандитизм. Кримінальне провадження для розгляду по суті було скеровано до суду в 2017 році. На теперішній час триває судове слідство, що здійснюється колегією суддів Суворовського районного суду м. Одеси. Відповідно до кінцевого варіанту оголошеної підозри одному з фігурантів справи - ОСОБА_3 , яка зважаючи на статус підозрюваного ОСОБА_3 як адвоката, складена та особисто підписана виконуючим обов`язки прокурора Одеської області, ОСОБА_3 , відповідно до наявних у досудового слідства доказів, обґрунтовано підозрюється в організації та керівництві злочинного угрупування, яке на своїй меті мало здійснення з застосуванням вогнепальної зброї нападів з метою заволодіння грошовими коштами громадян на території м. Одеси. Відповідно до оголошеної підозри, діяльність угрупування була припинена 21.03.2017 року на стадії готування до скоєння чергового збройного нападу з метою заволодіння грошовими коштами. У провадженні Київського районного суду м. Одеси, на теперішній час, знаходиться позовна заява ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації до слідчого Кувшинова А.В. - як працівника ГУНП в Одеській області та самого ГУНП в Одеській області як співвідповідача про відшкодування нібито то завданої їй моральної шкоди в розмірі 400 000 гривен. ОСОБА_2 вказала, що вона є дружиною ОСОБА_3 , якому в 2017 році було оголошено підозру в скоєнні злочинів за кримінальним провадженням. В якості доказу по справі про відшкодування завданої моральної шкоди позивачем ОСОБА_2 надано « Висновок експерта № 09/20 за результатами проведення психологічної експертизи» від 28.09.2020 року. Підставою до проведення експертизи, як на думку ОСОБА_2 , є неправомірні дії саме слідчого ОСОБА_1 , що потягнули за собою зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню ОСОБА_2 - і що саме всі ці зміни виникли саме на підставі листа слідчого ОСОБА_1 , скерованого 14.07.2017 року до місця роботи ОСОБА_2 - в Одеський національний морський університет, де остання працювала на той час деканом факультету економіки та управління. Відповідно до позовної заяви, саме направлення листа слідчим ОСОБА_1 за місцем роботи ОСОБА_2 зруйнувало її кар?єру, яка в результаті реорганізації університету мала можливість отримати посаду директора науково-навчального інституту, однак не отримала вказану посаду в зв`язку з отриманням керівництвом Одеського національного морського університету інформації про оголошення підозри в скоєнні злочинів та затримання її чоловіка, а в колишньому і студента цього навчального закладу, ОСОБА_3 ОСОБА_2 була обстежена експертом та надала наступні відомості (мовою оригіналу): -«Мы еще хорошо отделались. У наших знакомых он ( ОСОБА_4 ) вообще украл деньги во время следствия. После этого его сделали начальником следствия на ІНФОРМАЦІЯ_1 »; - « ОСОБА_5 этот мерзавец. Мне разрешили покормить мужа в райотделе на Греческой, так он выгонял нас остуда, не разрешал»; - «я думаю, что сумма в 400 тысяч будет справедливой за загубленную карьеру». ОСОБА_2 , маючи вже особисті неприязні відносини до ОСОБА_1 , як до посадової особи, з законними діями якого при виконанні своїх функціональних обов`язків, вона пов`язує всі ті негативні зміни в своєму житті та житті своєї сім`ї, звернулася до Київського районного суду м. Одеси, з позовною заявою про захист честі, гідності та ділової репутації. Прізвище ОСОБА_1 , вже як керівника слідчого підрозділу, добре відомо співробітникам суду, так як він працював вже на посаді керівника слідчого підрозділу Таїровського ВП, що є структурним підрозділом Київського ВП ГУНП України в Одеській області. Відповідачем у своєму позові ОСОБА_2 вказала як ОСОБА_1 , так і ГУНП України в Одеській області, співробітником якого і є ОСОБА_6 . Особиста образа ОСОБА_2 , ймовірно, стала рушійною силою при її намаганні створити максимальні труднощі в подальшому кар`єрному зросту колишнього слідчого ОСОБА_1 . При цьому ОСОБА_2 абсолютно безпідставно заявила ніби то про крадіжку особисто слідчим ОСОБА_1 під час проведення досудового слідства речових доказів по справі, - а саме грошових коштів, що є абсолютно голослівним твердженням. Дане фактичне твердження, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , було доведено до відома експерта, а будучи занесеним до експертного висновку в письмовому вигляді, який долучений до позовної заяви, стало відомим дуже широкому колу осіб, в тому числі і в ГУНП України в Одеській області, де він і проходить службу. ОСОБА_2 прямо стверджує про скоєння посадового злочину особисто ОСОБА_1 , і це не є її оціночним судженням, ця інформація доведена дуже широкому колу осіб не в вигляді гіперболи, алегорії чи сатири, вона доведена саме в вигляді фактичного твердження ніби то існуючого факту. Подання позовної заяви з вказівкою відповідача саме ОСОБА_1 не переслідує мету саме матеріального відшкодування ніби-то завданої моральної шкоди за рахунок ОСОБА_1 , так як ОСОБА_7 має бути добре відомо, що особисто він, як особа, що виконує свої професійні обов`язки, не може бути відповідачем по справам даної категорії в судах загальної юрисдикції, а фактично, має на своїй меті розголос дуже широкому колу осіб, які особисто знають ОСОБА_1 , завідомо недостовірної інформації, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , як слідчого, а тепер і як керівника слідчих підрозділів ГУНП України в Одеській області, - чого ОСОБА_2 вже, фактично, і досягла. Своєю чесною та добросовісною працею в органах внутрішніх справ ОСОБА_1 спромігся вже до значного кар`єрного зросту, однак голослівні та не правдиві твердження ОСОБА_2 , що вже доведені до дуже широкого кола осіб, становлять загрозу для подальшого кар`єрного зросту позивача. Вказані дії ОСОБА_2 вже призвели до значних моральних переживань та страждань позивача, порушенню його особистих не майнових прав, що зважаючи якісному та добросовісному виконанню позивачем своїх службових обов`язків. Вищезазначені обставини стали причиною звернення до суду з відповідним позовом.

Представник позивача в призначене судове засідання не з`явився повідомлявся заздалегідь належним чином, однак надав до суду заяву про перенесення судового засідання на іншу дату, через раніше призначеною до слухання справою в Суворовському суді м. Одеси. Зазначена заява була зареєстрована канцелярією Малиновського районного суду м.Одеси 20.03.2023р. о 11.59, втім як справа була призначена до розгляду на 10.30.

Представник відповідача в призначене судове засідання не з`явився, повідомлявся заздалегідь належним чином. Утім працівниками загальної канцелярії Малиновського районного суду м. Одеси о 11.29 год. 20.03.2023р. було зареєстровано клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки позивач знаходиться за межами України на науковій конференції та яку в свою чергу необхідно допитати в судовому засідання, однак підтвердження неможливості прибути в судове засідання не надав..

Представник третьої особи в призначене судове засідання не з`явився, повідомлявся заздалегідь належним чином, причини неявки не повідомляв з заявами/клопотаннями до суду не звертався.

Частиною 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності відповідача та його представника, які своєчасно і належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Суд зауважує, що посилання представника позивача на зайнятість і іншому судовому процесі та посилання представника відповідача на перебування його довірителя поза межами України у зв`язку із науковою конференцією, не може слугувати підставою для відкладення розгляду справи, оскільки доказів такого суду не надано.

Окрім того слід зазначити, що представник позивача адвокат Кіхтенко Л.Ф. посилаючись на зайнятість в інших судових процесах не надав доказів, що він є адвокатом (представляє інтереси) у відповідних справах.

Нездатність адвоката належним чином організувати свою роботу за для гарантування ефективного виконання завдання цивільного судочинства (ч.1 ст.2 ЦПК України) в принципі не може слугувати підставою для відкладення судового засідання, адже здійснення цивільного судочинства не може бути поставлене у залежність від можливостей адвокатського об`єднання чи окремого адвоката здійснювати належним чином свої обов`язки, покладені на них законом і умовами укладеного з особою (клієнтом) договору.

Як роз`яснив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 910/12842/17, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Отже, законодавець передбачив, що явка до суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Суд може розглянути справу за відсутності її учасників. При цьому суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень суду.

Крім того, відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому є добросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Суд звертає увагу, що вказана цивільна справа перебуває в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси з 19.04.2021 року, а тому представник позивача та відповідача мали достатньо часу, в разі необхідності, надати суду докази, клопотання, пояснення із доведенням свої позиції по справі, та в повній мірі реалізувати свої процесуальні права.

Окрім того ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20.07.2021р. закрито підготовче провадження у справі та справу призначеного до судового розгляду.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, та те, що сама по собі неможливість брати участь у судовому засіданні не є безумовною перешкодою для відкладення судового засідання.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з наступного.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як способи захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначені способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки викладені в п. 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 року у справі № 923/876/16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 року у справі № 48/340).

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно з ч. 1 ст. 28, ч. 4 ст. 32 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав та основних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності).

Відповідно до частини 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі.

При цьому судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала на розгляді цивільна справа № 947/34121/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Державної Казначейської служби України в Одеській області про захист честі, гідності та ділової репутації. (том1 а.с. 39-40)

На підтвердження та обґрунтування своїх позовних вимог за вищевказаним позовом ОСОБА_2 в позові зазначила: «Оскільки визначення питань щодо завдання мені моральних страждань, а також можливого розміру грошової компенсації за завдану моральну шкоду потребує спеціальних знань в області психології, було проведено психологічну експертизу, що підтверджується висновком експерта № 09/20 від 28.09.2020р.». (том 1 а.с. 8-14)

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.10.2022р. у справі № 947/34121/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Державної Казначейської служби України в Одеській області про захист честі, гідності та ділової репутації позовні вимоги залишено без розгляду (згідно відомостей що містяться на сайті Єдиний державний реєстру судових рішень).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 , посилається на ???відомості, викладені у Висновку експерта № 09/20 від 28.09.2020 року за результатами проведення психологічної експертизи ОСОБА_2 , який був одним з доказів в межах вищезазначеної цивільної справи та оцінювався судом при ухваленні судового рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Державної Казначейської служби України в Одеській області про захист честі, гідності та ділової репутації. (том 1 а.с. 15-40)

При цьому ОСОБА_1 у своєму позові зазначив наступне: «… ОСОБА_2 була обстежена експертом та надала наступні відомості (мовою оригіналу): -«Мы еще хорошо отделались. У наших знакомых он ( ОСОБА_4 ) вообще украл деньги во время следствия. После этого его сделали начальником следствия на Таирово.»; - «Кувшинов этот мерзавец. Мне разрешили покормить мужа в райотделе на Греческой, так он выгонял нас остуда, не разрешал»; - «я думаю, что сумма в 400 тысяч будет справедливой за загубленную карьеру», що в свою чергу позивач вважає, недостовірною та такою що порушує права ОСОБА_1 на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації, та як доказ було розголошено значному колу осіб. (том 1 а.с. 150-151, 26,27)

Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Вказані у висновку експерта висловлювання відповідача суд вважає оціночним судженням, оскільки вони не містять конкретних даних щодо оцінки дій позивача та такими, що порочать честь і гідність позивача.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. № 1 у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. У такому ж порядку не можуть розглядатися наукові спори, тобто вимоги про спростування інформації наукового характеру.

За умовами п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1, згідно з положеннями ст.277 ЦК і ст.10 ЦПК України позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, наддавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 Європейської конвенції з прав людини захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.

Так, рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження».

Відповідну правову позицію наведено в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Лінгенс проти Австрії» (12/1984/84/131), у пункті 41 якого зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи; за умови додержання пункту 2 статті 10 цієї Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій; такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року (заява № 72713/01) у справі «Українська Прес-Група проти України» зазначено: «41. У своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. 42. Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя».

Таким чином, враховуючи вказані роз`яснення Верховного Суду України відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч. 1 ст. 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (ст. 37 Закону про пресу, ст.65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку (абз.4 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року).

Отже, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав, та є необхідним для недопущення втручання у гарантоване Конституцією України право особи на свободу вираження поглядів та переконань.

Однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів, що висловлювання вказані у Висновку експерта № 09/20 від 28.09.2020 р. завдали шкоди його діловій репутації, принизили честь та гідність та, що ці слова є образливими і принизливими з точки зору їх тлумачення та розуміння.

При цьому в судовому засіданні в якості свідків було допитано експерта ОСОБА_8 , який склав вищезазначений висновок, а також ОСОБА_9 та повідомили суду наступне. ОСОБА_8 повідомив, що склав висновок зі слів ОСОБА_2 , яка сказала «…він украв гроші…» однак в які формі вона це зазначила не пам`ятає. Інших слідчих, які допустили порушень не зазначила. Крім того зазначив, що ОСОБА_2 повідомила, що було вкрадено гроші, однак не пам`ятає, щоб вона говорила, що позивач украв їх, та у кого було украдено гроші. ОСОБА_9 повідомила суд, що в 2016 році перебувала в шлюбі за ОСОБА_10 . В 2016 році обшуку у них не проводилося, обшук був проведений в 2017 році, де було вилучено 52900 дол. США, серед яких підробок не було. Сторін у справі знає та знайома з відповідачкою. ОСОБА_1 у них обшук не проводив, однак був старшим слідчої групи. Коли вона принесла йому ухвалу про зняття арешту, дізналася, що частина грошей несправжня. За даними діями вона особисто зверталася до суду з відповідними заявами а також і до ДБР. Відповідачу про відповідні обставини не повідомляла, та не просила повідомляти будь-кому будь-яку інформацію. Розписки про нерозголошення у неї не відбиралося. За ухвалою суду їй було повернуто грошові кошти, проте слідчим було повернуто лише 15000 дол. США, оскільки решта грошей були підробленими.

Таким чином, свідки не повідомили нічого, щоб стверджувало про порушення права ОСОБА_1 на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення від 21.01.1999 р. у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 28.10.2010 р. у справі «Трофимчук проти України», від 09.12.1994 р. у справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01.07.2003 р. у справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07.06.2008 р. у справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії»), надав оцінку усім юридично значимим факторам, доводам сторін та обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; вичерпно реалізував юридичні механізми з`ясування об`єктивної істини.

При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Таким чином, на підставі викладеного, суд дійшов висновку, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому даний позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 3, 32, 34, 68 Конституції України; ст. 277, 297 ЦК України; ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до цієї Конвенції; Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за № 1, ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне Управління Національної поліції в Одеській області про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 30 березня 2023 року.

ГОЛОВУЮЧИЙ І.А.МАЗУН