Справа № 509/4445/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року смт.Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Панасенка Є.М.,

за участю секретаря судового засідання: Степанової Н.С.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 509/4445/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу та штрафних санкцій за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2022 року до суду звернувся ОСОБА_2 з вимогою до ОСОБА_1 про стягнення на його користь боргу в розмірі 26 956,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.02.2021 року між ним та відповідачем було укладено договір позики у простій письмовій формі. ОСОБА_1 у день оформлення договору позики та отримання грошових коштів від позивача, на користь ОСОБА_2 було надано розписку про підтвердження факту отримання грошових коштів. 04.02.2021 року, тобто у день укладання договору позики відповідач надав позивачеві розписку, якою засвідчив факт прийняття у позику грошових коштів у розмірі 26 956,00 грн. Розпискою визначено строк до якого зобов`язання відповідача має бути виконано у повному обсязі 15.03.2021 року. Однак відповідач не здійснив повернення суми позики у визначений договором позики строк. Відтак ОСОБА_2 вважає, що право на примусове стягнення сум позики, наданих відповідачці виникло у нього по договору від 04.02.2021 року на суму 26 956,00 грн. з 16.03.2021 року. Тому просив суд стягнути суму боргу з відповідача, а також покласти на неї судові витрати по оплаті судового збору.

Ухвалою суду від 31.10.2022 року провадження по справі відкрито, призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В судове засідання позивач не з`явився, надіслав на адресу суду заяву відповідно до якої просив проводити розгляд справи за його відсутності та відсутності представника. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечував.

Відповідач в судове засідання з`явилася, заперечувала проти задоволення позовних вимог. Пояснила суду, що взимку 2021 року підробляла в м.Одесі в табачному кіоску по вул Ак. Вільямса, офіційно там не була працевлаштована. Жодних коштів у гр. ОСОБА_3 вона ніколи не брала в борг, більш того цю людину вона взагалі не знає, та ніколи не бачила. Коли вона була в магазині, прийшли люди сказали що буде проходити ревізія, під час якої вони виявили недостачу. Повідомили, що приїде поліція, давали якісь бланки читати, погрожували та залякували її. Жінка по імені ОСОБА_4 викликала поліцію, потім ОСОБА_5 завезли до відділу в м.Одеса на Французькому бульварі де були жінки, ревізор та бухгалтер. Розписку її примусили написати, адже сказали, що вкажуть там суму недостачі, а саме 26 956,00 грн., яку погасить ОСОБА_6 . Відповідач працювала у магазині близько двох місяців, більше там не з`являлася. Також додала, що коли приїхала поліція, вони посміялися між собою та відібрали у неї пояснення, більше до поліції її не викликали.

Ще раз пояснила суду що жодних грошових коштів у ОСОБА_3 вона не просила, не отримувала, взагалі такого не знає і не бачила. Цю розписку вона підписала під примусом.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення відповідача, суд дійшов до наступного висновку.

Як слідує з матеріалів справи, обґрунтовуючи позов ОСОБА_2 надав до суду копію розписки ОСОБА_1 від 04.02.2021 року, відповідно до якої остання взяла у ОСОБА_2 в борг грошову суму у розмірі 26 956 грн. 00 коп. та зобов`язалася повернути суму позики до 15.03.2021 року.

На копії розписки відображений підпис ОСОБА_1 , також міститься підпис іншої особи біля зазначення свідки (свидетели мовою оригіналу).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена у частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

При цьому, наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Разом з тим, позивачем на підтвердження позовних вимог надано копію розписки. Оригінал розписки ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутній.

Відповідно до ч.5 ст.95 ЦПК України учасник справи, який подає письмові докази в копіях, повинен зазначити про наявність у нього оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого посвідчення.

Згідно з ч.6 ст.95 ЦПК України якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий доказ не береться до уваги.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач на підтвердження позовних вимог надав копію розписки. Оригінал розписки ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутній.

З пояснень відповідача стало відомо, що жодних коштів в борг від позивача вона не отримувала, взагалі такої людини вона не знає, ніколи не бачила. Поставити підпис на бланку розписки її змусили, адже залякували боргом в магазині, який було виявлено при здійсненні перевірки.

Про вказані факти позивач не зазначав в позовній заяві.

З урахуванням того, що ОСОБА_2 на обґрунтування своїх позовних вимог не надав суду належні та допустимі докази, не довів їх переконливість, а також не довів наявності обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог, не довів факту укладення договору позики, не пояснив відсутність оригіналу розписки, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.13,76-78,141,263,264,265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу та штрафних санкцій за договором позики, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду безпосередньо або через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 10.04.2023 року.

Головуючий: Є. М. Панасенко