Номер провадження: 22-ц/813/2700/23
Справа № 515/1130/21
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2023 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 515/1130/21

Номер провадження: 22-ц/813/2700/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

- за участі секретаря судового засідання Власенко С.І.,

учасники справи:

- позивачі 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 ,

- відповідач ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за апеляційними скаргами адвоката Давиденка Костянтина Вікторовича, діючого від імені ОСОБА_3 , та адвоката Досковського Віталія Геннадійовича, діючого імені ОСОБА_2 , на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Тимошенка С.В. 29 грудня 2021 року о 09 годині 27 хвилині, повний текст рішення складений 04 січня 2021 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду першої інстанції з вищезазначеним уточненим у подальшому позовом, в якому остаточно просять: 1) стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі - 4 124,14 грн. та моральну шкоду в розмірі - 20 000,00 грн.; 2) стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі - 158 258,28 грн. та моральну шкоду в розмірі - 50 000,00 грн. (а. с. 1 - 5, 45 - 48).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обґрунтовують свої позовні вимоги тим, що 30 квітня 2021 року, приблизно о 12 год. 30 хв., займаючись домашнім господарством, ОСОБА_1 знаходилася біля свого будинку по АДРЕСА_1 . В цей же час поблизу паслася корова, яка належить ОСОБА_3 .. Раптово корова почала поводити себе агресивно, побігла в її бік, штовхнула та звалила її з ніг, почала бити копитами та рогами. На її крик прибігла ОСОБА_2 , яка намагалася відігнати корову, однак тварина кинулася до останньої, повалила її також на землю та почала бити її копитами і рогами. На крики позивачів прибіг син ОСОБА_2 ОСОБА_4 , який відігнав корову.

В результаті нападу корови позивачі отримали множинні забиття м`яких тканей, синці, садна. Крім того, у ОСОБА_2 було діагностовано закриту черепно-мозкову травму, пошкодження передньої хрестоподібної зв`язки, лінійний дефект краю середньої третини латерального виростку лівої велигомілкової кістки з можливим переломом.

У зв`язку з отриманими травмами ОСОБА_1 було завдано матеріальну шкоду у вигляді: - витрат на придбання ліків на суму - 3 897 грн.; - вартості судово-медичного дослідження в сумі - 150,80 грн.; - транспортних витрат на проїзд до лікарні в сумі - 160 грн. Всього на суму 4 201,80 грн..

Витрати ОСОБА_2 у зв`язку з пошкодженням її здоров`я становлять - 134 911 грн..

26.03.2021 року з метою працевлаштування ОСОБА_2 уклала трудовий договір з польською компанією, за умовами якого вона повинна була працювати у період - з 15.05.2021 року по 31.10.2021 року у Польщі, на сезонній роботі із заробітною платою - 732 польських злотих на тиждень, що за офіційним курсом НБУ станом на час звернення до суду становить - 5 239,00 грн.. Тобто, загальний розмір доходу, який ОСОБА_2 могла отримати під час працевлаштування в Польщі складає - 125 736 грн.. Крім того, на момент отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_2 були вже понесені витрати на оформлення документів для виїзду за кордон на роботу на суму - 2 310 грн..

Після звернення до суду з вказаним позовом ОСОБА_2 понесла наступні додаткові витрати, пов`язані з лікуванням у період з 08.07.2021 року по 05.10.2021 року, на загальну суму - 10 781,28 грн.. Окрім того, в період з 03.11.2021 року по 09.11.2021 року ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні у КНП «МКЛ № 11» на лікуванні, у зв`язку із заподіянням їй коровою відповідача травм, та понесла витрати у загальній сумі - 12 566 грн..

Відтак, загальний розмір завданого ОСОБА_2 матеріального збитку складає - 158 409,08 грн..

З метою притягнення відповідача до відповідальності, позивачі зверталися з відповідними заявами до органів поліції. Відповідач, надаючи пояснення з приводу подій, що мали місце 30.04.2021 року за участю його корови, свою провинну визнав та зобов`язався вирішити з позивачами питання відшкодування шкоди, завданої їхньому здоров`ю. Листом ВП № 2 Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області позивачам рекомендовано звернутися до суду в цивільно-правовому порядку.

Позивачі зазначають, що відповідач тримає велику рогату худобу, але не створює належних умов для її утримання та випасу. Корова відповідача неодноразово нападала на мешканців села.

Внаслідок зазначеної події позивачам була завдана також моральна шкода, яка полягає в фізичних та душевних стражданнях, які вони зазнали у зв`язку з ушкодженням їх здоров`я, порушенні нормального режиму життя на період лікування, втраті працездатності та багато часу, сил та коштів для відновлювання стану здоров`я, які останні зазнали у зв`язку з подіями, які трапилися. Оскільки досі жодних дій щодо відновлення порушених прав позивачів з боку відповідача не вчинено, вони змушені звернутися до суду із даним позовом.

Позиція відповідача в суді першої інстанції

Відповідач не надавав до суду першої інстанції відзиву на позов.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 29 грудня 2021 року задоволено частково вищевказані позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ..

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування: - матеріальної шкоди 4 207,80 грн. та моральної шкоди 5 000 грн..

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в якості відшкодування: - матеріальної шкоди 32 673,08 грн. та моральної шкоди 30 000 грн..

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в розмірі - 3 632 грн..

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що утримання відповідачем великої рогатої худоби створює підвищену небезпеку для інших осіб. Тому, шкода, завдана таким джерелом підвищеної небезпеки, має бути відшкодована ним, як особою, яка володіє та утримує корову.

Частково задовольняючи позов в частині відшкодування матеріальної шкоди на користь ОСОБА_2 , суд виходив із того, що при обчисленні розміру упущеної вигоди ОСОБА_2 виходила не з достовірності можливості отримати роботу та достовірності зазначеного доходу, а з припущення, враховуючи настання таких обставин в майбутньому (а. с. 103 - 105).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги ОСОБА_3 .

У січні 2022 року адвокат Давиденко В.Г., діючий від імені ОСОБА_3 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 29 грудня 2021 року. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі (а. с. 107 - 111).

Узагальнені доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 .

Адвокат Давиденко В.Г., діючий від імені ОСОБА_3 , обґрунтовує вимоги апеляційної скарги тим, що рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 29.12.2021 року ухвалено судом при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що єдиним належним та допустимим доказом, який би міг підтвердити, що саме корова нанесла травми позивачам, є - висновок судово-медичної експертизи, в якій вказано, що травми спричинені дією тупих предметів, тобто майже чим завгодно. У зв`язку із чим, ОСОБА_3 вважає позов недоведеним. Судом не вірно було застосовано ст. 1187 ЦК України, оскільки тварини до вказаного переліку не входять.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 .

У лютому 2022 року адвокат Досковський В.Г., діючий від імені ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 29 грудня 2021 року змінити в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми матеріальної шкоди у розмірі - 32 673,00 грн.. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі - 158 409,08 грн. (а. с. 128 - 131).

Узагальнені доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 .

Адвокат Досковський В.Г., діючий від імені ОСОБА_2 , обґрунтовує вимоги апеляційної скарги тим, що в оскарженій частині рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 29.12.2021 року ухвалено при невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що ОСОБА_2 було у повному обсязі доведено позов в частині упущеної вигоди (неотриманого доходу). В обґрунтування позову в цій частині ОСОБА_2 було надано до суду наступні докази: - копію акту приймання-передачі послуг з подання документів для оформлення візи відповідною консульською установою Республіки Польща між ТОВ «Ві Еф Консалтинг Сервісиз» та ОСОБА_2 ; - копію квитанції від 16.04.2021 року про оплату консультаційних послуг в сумі 460 гривень; - копію квитанції від 29.04.2021 року про оплату візових послуг на суму 400 гривень; - копію закордонного паспорту ОСОБА_2 , з якої вбачається, що ОСОБА_2 було оформлено польську національну візу типу D довгострокову для працевлаштування в республіці Польща в період з 15.05.2021 року по 31.10.2021 року; - копію страхового полісу на період працевлаштування; - копію довідки про внесення заяви до реєстру заяв на сезонні роботи № ZAS/32170/2021/0000018 від 26.03.2021 року разом з перекладом на українську мову. В зазначеній Довідці визначені усі істотні умови працевлаштування ОСОБА_2 у Республіці Польща.

Таким чином, суб`єкт, який доручає виконання роботи здійснив дії, які засвідчують його волевиявлення на надання ОСОБА_2 конкретної роботи, на конкретних умовах, протягом конкретного строку. ОСОБА_2 виявила бажання працювати на зазначених умовах, шляхом надання Довідки до компетентної консульської установи Республіки Польща на території України та отримання візи на термін працевлаштування.

Отже, отримання ОСОБА_2 роботи на зазначених у Довідці умовах залежало лише від приїзду ОСОБА_2 до місця виконання робіт.

Позиція сторін в суді апеляційної інстанції

16 червня 2022 року до суду апеляційної інстанції надійшов відзив від адвоката Давиденко В.Г., діючого від імені ОСОБА_3 , (а. с. 160 - 164) на апеляційну скаргу адвоката Досковського В.Г., діючого від імені ОСОБА_2 ..

У відзиві адвокат Давиденко В.Г., діючий від імені ОСОБА_3 , посилається на те, що ОСОБА_2 не доведено, що вона реально могла і повинна була отримати кошти у розмірі, на який посилається, оскільки довідка, на яку посилається апелянт, не є трудовим договором, а є лише дозволом на роботу із зазначенням умов праці на підприємстві та вона не гарантує отримання прибутку, оскільки сторони не зв`язані договірними відносинами зі взаємними правами та обов`язками.

22 червня 2022 року до суду апеляційної інстанції надійшов відзив від адвоката Досковського В.Г., діючого від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , (а. с. 170-172) на апеляційну скаргу адвоката Давиденко В.Г., діючого від імені ОСОБА_3 ..

У відзиві адвокат Досковський В.Г., діючий від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посилається на те, що відповідачем не доведено ту обставину, що ним були вжиті всі залежні від нього заходи щодо належного виконання зобов`язання з утримання великої рогатої худоби та належний догляд за нею під час випасання, а відтак не доведено відсутності його вини у спричиненні школи позивачам.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2022 року апеляційну скаргу адвоката Давиденка В.Г., діючого від імені ОСОБА_3 , було залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків (а. с. 126 126 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.02.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Досковського В.Г., діючого від імені ОСОБА_2 , на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 29 грудня 2021 року (а.с. 137 - 137 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.02.2022 року призначено справу до розгляду (а. с. 138).

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху адвокатом Давиденком В.Г., діючим від імені ОСОБА_3 , подано до суду заяву, якою усунуто зазначені в ухвалі недоліки.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.03.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Давиденка В.Г., діючого від імені ОСОБА_3 , на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 29 грудня 2021 року. (а.с. 146 146 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.03.2022 року призначено справу до розгляду (а. с. 147).

17.06.2022 року від адвоката Давиденка К.В., діючого від імені ОСОБА_3 , надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 (а. с. 160 - 164).

22.06.2022 року від адвоката Досковського В.Г., діючого від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 (а. с. 170 - 172).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.11.2022 року задоволено клопотання адвоката Досковського В.Г., діючого від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (а. с. 191 - 192).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.03.2023 року відмовлено в задоволенні клопотання адвоката Давиденка К.В., діючого від імені ОСОБА_3 , про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

29.03.2023 року від адвоката Давиденка К.В., діючого від імені ОСОБА_3 , надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Представник відповідача просить його апеляційну скаргу задовольнити у повному обсязі. В задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 відмовити.

У судовому засіданні адвокат Досковський В.Г., діючий від імені ОСОБА_2 , просив апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити. Апеляційну скаргу адвоката Давиденка К.В., діючого від імені ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, багаторазове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, викладення сторонами своєї правової позиції у заявах по суті справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу адвоката Досковського В.Г., діючого імені ОСОБА_2 , необхідно залишити без задоволення. Апеляційну скаргу адвоката Давиденка К.В., діючого імені ОСОБА_3 , необхідно задовольнити частково.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Згідно копії паспорту НОМЕР_1 (а. с. 7 - 8), ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Широке Білгород-Дністровського району Одеської області. Вона є інвалідом другої групи безстроково, що підтверджується копією довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААА № 891515 (а. с. 12).

Як вбачається з копії паспорту НОМЕР_2 (а. с. 10), ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Тузли Татарбунарського району Одеської області.

З копії довідки Тузлівської сільської ради від 25.05.2021 р. (а. с. 11) вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою - АДРЕСА_1 . Крім неї за вказаною адресою зареєстровані дочка ОСОБА_2 та онуки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ..

За змістом письмових пояснень ОСОБА_3 , наданих працівнику поліції ОСОБА_7 11.05.2021 р. з приводу подій, що мали місце 30.04.2021 р. за участю його корови (а. с. 15, 87), ОСОБА_3 свою провинну у завдані шкоди позивачам визнав та зобов`язався вирішити з ними питання відшкодувавання шкоди, завданої їхньому здоров`ю.

Як вбачається з довідок за результатами перевірки за повідомленням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 працівником поліції ОСОБА_7 та листа керівництва ВП № 2 Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області від 13.05.2021 р. (а. с. 16, 17, 18), повідомлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрованого до ЖЄО №№ 1613, 1614 від 30.04.2021 р., було проведено бесіду з ОСОБА_3 , який пояснив, що за інцидент з належною йому коровою він взнав наступного дня. Свою провину він визнав та готовий надати допомогу в лікуванні. Рекомендовано заявницям звернутися до суду, оскільки дана подія має цивільно-правовий характер.

В результаті нападу належної відповідачу корови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали множинні забиття м`яких тканей, синці, садна. Крім того, у ОСОБА_2 діагностовано пошкодження передньої хрестоподібної зв`язки, часткове пошкодження обох колатеральних зв`язок, лінійний дефект краю середньої третини латерального виростку лівої великогомілкової кітки з можливим переломом, що підтверджується магнітно-резонансною томографією лівого колінного суглоба від 01.05.2021 р., медичним довідками та випискою з історії хвороби (а. с. 20-24).

Згідно акта судово-медичного обстеження № 7/70 від 12.05.2021 р. (а. с. 49), у ОСОБА_1 виявлені наступні тілесні ушкодження: синець на внутрішній поверхніверхньої третини правого плеча; синець на внутрішній поверхні лівого ліктьового суглобу; синець на зовнішній поверхні верхньої третинилівого передпліччя; синець на внутрішній поверхні середньої третини лівого передпліччя; синець на тильній поверхні лівої кисті; саднона лівій половині грудної клітки; синець та садно на передній поверхні верхньої третинилівої гомілки; садно на передній поверхні верхньої третини правої гомілки. Ці ушкодження заподіяні дією тупих предметів, групові і індивідуальні особливості яких в ушкодженнях не відобразилися. Виявлені ушкодження могли бути заподіяні в строк до 2 тижнів до моменту обстеження і могли бути утворені 30.04.2021 р., вони відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Відповідно до акту судово-медичного обстеження № 8/71 від 11.06.2021 р. (а. с. 50), у ОСОБА_2 виявлені наступні тілесні ушкодження: синець у поперековій ділянці зліва; синець на внутрішній поверхні верхньої третини правого стегна; синець на зовнішній поверхні верхньої третинилівого стегна. Ці ушкодження заподіяні дією тупих предметів, групові і індивідуальні особливості яких в ушкодженнях не відобразилися. Виявлені ушкодження могли бути заподіяні в строк до 2 тижнів до моменту обстеження і могли бути утворені 30.04.2021 р., вони відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Ушкодження лівого колінного суглобу утворилися по єдиному механізму, одночасно, таким чином складають єдиний нерозривний морфологічний комплекс поєднаної травми, яка відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

У зв`язку з отриманням тілесних ушкоджень, завданих належною відповідачу твариною, ОСОБА_1 понесла наступні витрати: - за придбання ліків на суму 3897,00 грн.; - транспортні витрати на проїзд до лікарні в сумі 160 грн.; - за проведення судово-медичного обстеження 150,80 грн.. Всього на суму 4 207,80 грн. (а. с. 26 - 27, 51).

Витрати ОСОБА_2 , понесені у зв`язку з пошкодженням її здоровя 30.04.2021 р., склали суму у розмірі 32 673,08 грн. (придбання ліків 5 950 грн.; - медичне обстеження, консультація лікаря, МРТ 2 150 грн.; - придбання тутору на колінний суглоб 861 грн.; - судово-медичне обстеження 150,80 грн.; - транспортні витрати на поїздку до м. Одеси на обстеження 2 580 грн.). Крім того, у період з 08 липня по 05 жовтня 2021 року ОСОБА_2 понесено додаткові витрати, пов`язані з лікуванням в розмірі 10 781,28 грн. (придбання медикаментів, проходження ультразвукового обстеження, транспотрні витрати на поїздки до травматолога, тощо). В період з 03 по 09.11.2021 ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні у КНП «МКЛ № 11» та у зв`язку з цим понесла витрати: - на медичні препарати 3 876 грн.; - придбання медичного набору для проведення артроскопії 7 890 грн.; - транспортні витрати 800 грн.. Вказані витрати підтверджуються матеріалами справи (а. с. 25, 28 - 30, 51, 52 - 67).

По справі виникли правовідносини з відшкодування завданої майнової та моральної шкоди.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції частково погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції про задоволення позову, однак колегія суддів вважає помилковими посилання суду першої інстанції на ст. 1187 ЦК України.

Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Щодо застосування ст. 1187 ЦК України у правовідносинах по даній справі, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 1187 ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною п`ятою статті 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Основні ознаки джерела підвищеної небезпеки також наведено у пункті

5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Отже виходячи з аналізу вказаних норм законодавства стаття 1187 ЦК України містить в собі визначений перелік тварин, які є джерелом підвищеної небезпеки, однак корова до вказаного переліку не належить, оскільки вона є домашньою свійською твариною.

Таким чином з урахуванням аналізу вказаних норм законодавства корова не є джерелом підвищеної небезпеки, тому суд першої інстанцій, помилково послався на те, щодо визнання корови, яка належала відповідачу такою, що створила джерело підвищеної небезпеки для життя і здоров`я людей.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що свійські тварини не входять до переліку визначеному в ст. 1187 ЦК України, а тому не підлягає відшкодуванню матеріальна та моральна шкода є безпідставними.

Колегія суддів не погоджується з доводами щодо відмови у задоволенні позовних вимог позивачів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, оскільки підстави відповідальності за завдану позивачам шкоду можуть виникати з інших правових підстав, зокрема на загальних підставах відшкодування шкоди, передбачених статтями 1166, 1167 ЦК України.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої , у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна , у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

Зобов`язання про відшкодування шкоди це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Частиною першою статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від

27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини у завданні шкоди, а позивачі повинні доводити лише наявність шкоди та її розмір.

Згідно з частинами першою та другою статті 180 ЦК України тварини є особливим об`єктом цивільних прав, на них поширюється режим речі, а правила поводження з тваринами встановлюються законом.

Таким законом є, зокрема Закон України «Про захист тварин від жорстокого поводження» у статті 9 якого визначено, що особа, яка утримує домашню тварину, зобов`язана супроводжувати домашню тварину поза місцями її постійного утримання. А також ця особа та особа, яка супроводжує домашню тварину зобов`язана забезпечити безпеку сторонніх людей і тварин, а також майна від заподіяння шкоди супроводжуваною домашньою твариною, безпеку дорожнього руху при проходженні з домашньою твариною біля транспортних шляхів і при їх переході шляхом безпосереднього контролю за її поведінкою, крім того фізичні та юридичні особи, які утримують домашніх тварин, зобов`язані не допускати порушень прав і законних інтересів інших фізичних і юридичних осіб.

Згідно із частиною четвертою статті 12 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» шкода, заподіяна особі або майну фізичної особи, а також шкода, заподіяна майну юридичної особи твариною, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її утримує.

Отже, вказаними нормами законодавства передбачено, особа, яка утримує тварину повинна відшкодовувати в повному обсязі завдану її твариною шкоду іншій особі або її майну.

Схожі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 281/618/15-ц; від 01 квітня 2020 року у справі № 285/4411/18.

Отже, з огляду на вищевказане, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач здійснював неналежний догляд за сільськогосподарською твариною, яка вибула з-під його контролю, відірвалася, вибігла на вулицю, в результаті чого позивачам було заподіяно шкоду здоров`ю, а тому з нього підлягає відшкодуванню шкода, завдана позивачам.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про відсутність доказів завдання шкоди саме його коровою, оскільки в матеріалах справи наявні докази, які спростовують його твердження.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Аналіз вказаної норми дає підстави вважати, що вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою винної особи та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи наслідком такої протиправної поведінки.

При цьому, пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на потерпілу особу обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б нею отримані в разі належного виконання нею своїх обов`язків.

У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті доходи, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу не є підставою для його стягнення.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 липня 2019 року в справі № 200/14946/16-ц, від 17 листопада 2021 року у справі № 666/580/16-ц.

Заявивши позовні вимоги про стягнення упущеної вигоди, ОСОБА_2 виходила з того, що нею було укладено трудовий договір з польською компанією, відповідно до умов якого, вона мала працювати у Польщі в період з 15.05 по 31.10.2021 р. на сезонній роботі із заробітною платою - 732 польських злотих на тиждень, що за курсом НБУ еквівалентно 5 239 грн.. Тобто, за час працевлаштування за вказаний період вона повинна була б отримати 125 736 грн., які вона не отримала з вини відповідача.

Упущена вигода, її наявність та розмір може залежати не тільки від дійсної можливості отримання доходів у випадку посягнення на право. Таке право потерпілого передбачає втрату реального доходу, якби його право не було порушено.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що при обчисленні розміру упущеної вигоди позивач виходила не з достовірності можливості отримати роботу, та достовірності зазначеного доходу, а з припущення, враховуючи настання таких обставин в майбутньому.

Оцінюючи доводи позивача щодо доведеності факту наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) у зв`язку із неможливістю виїзду на роботу за кордон, ОСОБА_2 не було надано доказів реальності таких доходів.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Досковського В.Г., діючого від імені ОСОБА_2 , є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.

Доводи апеляційної скарги адвоката Давиденка К.В., діючого від імені ОСОБА_3 , є частково доведеними, тому вона підлягає частковому задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки висновки суду першої інстанції не у повні мірі відповідають правовідносинам, які виникли між сторонами, колегія суддів вважає, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання суду на ст. 1187 ЦК України та доповненням абзацами наступного змісту: «Згідно з частинами першою та другою статті 180 ЦК України тварини є особливим об`єктом цивільних прав, на них поширюється режим речі, а правила поводження з тваринами встановлюються законом.

Таким законом є, зокрема Закон України «Про захист тварин від жорстокого поводження» у статті 9 якого визначено, що особа, яка утримує домашню тварину, зобов`язана супроводжувати домашню тварину поза місцями її постійного утримання. А також ця особа та особа, яка супроводжує домашню тварину зобов`язана забезпечити безпеку сторонніх людей і тварин, а також майна від заподіяння шкоди супроводжуваною домашньою твариною, безпеку дорожнього руху при проходженні з домашньою твариною біля транспортних шляхів і при їх переході шляхом безпосереднього контролю за її поведінкою, крім того фізичні та юридичні особи, які утримують домашніх тварин, зобов`язані не допускати порушень прав і законних інтересів інших фізичних і юридичних осіб.

Згідно із частиною четвертою статті 12 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» шкода, заподіяна особі або майну фізичної особи, а також шкода, заподіяна майну юридичної особи твариною, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її утримує».

В решті рішення необхідно залишити без змін.

Порядок та строк касаційного оскарження

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Досковського Віталія Геннадійовича, діючого імені ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу адвоката Давиденка Костянтина Вікторовича, діючого імені ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 29 грудня 2021 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 29 грудня 2021 року посилання суду на ст. 1187 ЦК України.

Доповнити мотивувальну частину рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 29 грудня 2021 року абзацами наступного змісту.

«Згідно з частинами першою та другою статті 180 ЦК України тварини є особливим об`єктом цивільних прав, на них поширюється режим речі, а правила поводження з тваринами встановлюються законом.

Таким законом є, зокрема Закон України «Про захист тварин від жорстокого поводження» у статті 9 якого визначено, що особа, яка утримує домашню тварину, зобов`язана супроводжувати домашню тварину поза місцями її постійного утримання. А також ця особа та особа, яка супроводжує домашню тварину зобов`язана забезпечити безпеку сторонніх людей і тварин, а також майна від заподіяння шкоди супроводжуваною домашньою твариною, безпеку дорожнього руху при проходженні з домашньою твариною біля транспортних шляхів і при їх переході шляхом безпосереднього контролю за її поведінкою, крім того фізичні та юридичні особи, які утримують домашніх тварин, зобов`язані не допускати порушень прав і законних інтересів інших фізичних і юридичних осіб.

Згідно із частиною четвертою статті 12 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» шкода, заподіяна особі або майну фізичної особи, а також шкода, заподіяна майну юридичної особи твариною, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її утримує».

В решті рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 29 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 07 квітня 2023 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе