Справа № 301/1175/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"02" серпня 2023 р. м. Іршава
Іршавський районний суд Закарпатської області в особі головуючої Пітерських М.О., при секретарі Чийпеш А.П., з участю представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Іршава в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності,
ОСОБА_2 звернувся в Іршавський районний суд з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності.
Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 24 липня 2010 року зареєстрували шлюб у виконкомі Ільницької сільської ради Іршавського району за актовим записом №23. Під час шлюбу у них народилися двоє дітей: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З метою будівництва їм було виділено земельну ділянку площею 0,07 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яку відповідачка приватизувала і отримала Свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , видане 05.11.2014 року державним реєстратором Іршавського районного управління юстиції Калиничем І.В.
Під час перебування у зареєстрованому шлюбі, після приватизації землі, у 2015 році ОСОБА_2 та ОСОБА_3 почали спільно збирати пакет документів для будівництва будинку в АДРЕСА_2 . Ними був вибраний проект будинку, а також на їхнє замовлення виготовили будівельний паспорт. Після отримання всіх дозвільних документів на будівництво, позивач власноручно розпочав будівництво будинку. Кожні три місяці позивач виїжджав на заробітки за кордон, заробляв гроші, які витрачав на утримання сім`ї та будівництво будинку, а відповідачка займалася вихованням дітей.
Заочним рішенням Іршавського районного суду по справі №301/1707/18 за позовом ОСОБА_3 шлюб між сторонами розірвано.
Після розірвання шлюбу сторони та їх двоє дітей залишилися проживати разом в будинку батьків відповідачки в АДРЕСА_3 .
З лютого 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 примирились та спільно проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народилася дочка ОСОБА_6 .
Починаючи з 2015 року і до листопада 2021 року було завершено будівництво будинку та встановлені пластикові вікна, проведені зовнішні роботи з утеплення будинку пінопластом та накладенням штукатурки, проведені внутрішні ремонтні роботи: встановлено міжкімнатних та вхідних дверей, кладка підлоги та плитки, шпаклювання та побілка стін і стелі, проведено електропроводку, газифікацію, санвузол. Сторони спільно облаштували будинок побутовою технікою, меблями тощо для майбутнього проживання.
Крім того, у вказаний період позивач та відповідачка за рахунок спільної праці купували одяг, побутові речі, продукти харчування, майно для спільного користування, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були об`єднанні спільним побутом, відпочивали та працювали разом, тобто проживали як одна сім`я, як чоловік і жінка, з усіма притаманними цьому ознаками. Свідченням цього є народження спільної дочки. 01 січня 2022 року вони зустріли всією сім`єю у новому будинку.
Тобто, в період з лютого 2019 року по лютий 2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, але шлюб не реєстрували, при цьому у період спільного проживання у будь-якому іншому шлюбі не перебували.
За час спільного проживання сторін було побудовано будинок загальною площею 103,2 кв.м., в тому числі житловою - 40,9 кв.м., який зображений на схематичному плані під літерою А, за адресою: АДРЕСА_1 . В даному будинку позивач, відповідачка та їхні троє дітей проживають всією сім`єю з грудня 2021 року, однак вони ще не змінили місце реєстрації на адресу: АДРЕСА_2 .
Відповідачка не визнає права позивача на спірний будинок та вважає, що він належить лише їй, так як оформлений він лише на неї. Таким чином, відповідачка не надає ОСОБА_2 право повноцінно користуватись належною йому частиною будинку.
Оскільки будівництво житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_2 , розпочато сторонами за час шлюбу та завершено за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то такий будинок є об`єктом права спільної власності сторін. При цьому, частка кожного з них становить по 1/2.
ОСОБА_2 просив встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період з лютого 2019 року до лютого 2023 року, визнати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , спільною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частинах, а також визнати за ним право власності на 1/2 частину даного житлового будинку.
Ухвалою Іршавського районного суду від 07.04.2023 року відкрито провадження у справі та справу призначено на підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Іршавського районного суду від 21.06.2023 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.
У судове засідання позивач ОСОБА_2 не з`явився, про розгляд справи був належним чином повідомлений, причини неявки не повідомив.
Відповідачка ОСОБА_3 у судове засідання повторно не з`явилася, про розгляд справи була належним чином повідомлена, причини неявки не повідомила, відзиву на позов чи яких-небудь заяв до суду не подавала (а.с.65,74).
Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримала та просила такий задовольнити. Пояснила, що сторони почали будівництво будинку під час шлюбу у 2016 році. Всі роботи проводилися за спільні кошти, які заробляв позивач, поки відповідачка займалася веденням господарства та вихованням дітей. До розірвання шлюбу сторін у кінці 2018 року будинок вже був зведений під дах. Розірвавши шлюб, сторони не жили разом кілька місяців, в цей час ніякі будівельні роботи не проводилися. У лютому 2019 року сторони відновили сімейні відносини і продовжили жити разом однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, з якого продовжили будівництво будинку, На початку 2020 року у сторін народилася третя дитина. Будівництво будинку було завершено сторонами у листопаді 2021 року, а новий 2022 рік сторони вже зустрічали у новому будинку за адресою АДРЕСА_2 . Після початку війни сторони разом з дітьми виїхали за кордон, де продовжили жити однією сім`єю. На початку 2023 року відповідачка приїхала додому і зареєструвала за собою право власності на житловий будинок в цілому, оскільки на неї була виділена земельна ділянка для забудови та оформлено всі дозволи на проведення будівельних робот.
Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні 05.07.2023 року показав, що будучи племінником позивача, допомагав йому у будівництві будинку за адресою АДРЕСА_2 . Він приймав особисту участь у будівництві будинку з самого початку і до завершення будівельних робіт: заливав фундамент, зводив стіни, клав плити для перекриття, дах, виконував також внутрішні роботи. Сторони почали будівництво у 2016 чи 2017 році. До зведення нового будинку сторони жили в будинку батьків відповідачки. Позивач працював на будівництві і особисто, і наймав працівників, з якими розраховувався, сам займався придбанням будівельних матеріалів. Позивач їздив на заробітки за кордон, щоб заробити кошти на оплату будівельних робот. Відповідачка займалася веденням домашнього господарства та вихованням дітей. До розірвання шлюбу сторін у 2018 році будинок вже був під дахом. Після розірвання шлюбу будівництво будинку зупинилося і відновилося тільки після примирення сторін на початку 2019 року, коли сторони знову почали жити разом, як сім`я. Вже після відновлення сімейних відносин були виконані всі внутрішні роботи: особисто позивач зробив внутрішню штукатурку та залив підлогу, було проведено опалення, електрика, каналізація та водогін, встановлені вікна та двері, підлога та плитка. На початку 2022 року сторони з дітьми вже переселилися жити в новий будинок. Ствердив, що на початку 2019 року сторони відновили сімейні відносини і продовжили разом жити як сім`я, у них народилася ще одна дитина.
Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні 05.07.2023 року показав, що він є будівельником і працював на будівництві будинку ОСОБА_9 . Саме позивач його наймав на роботу, він керував будівництвом, завозив будівельні матеріали, він і розраховувався з майстрами за виконану роботу. Дружину позивача він жодного разу на будівництві не бачив і з нею не знайомий. Свідок приймав участь у будівництві, починаючи від заливки фундаменту до покрівлі, всередині виконував практично всі роботи, крім проведення електропроводки та інших комунікацій. Разом з ним працював ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і сам ОСОБА_9 , якого всі майстри вважали за господаря, який собі будує будинок. Про сімейні відносини сторін свідку нічого не відомо.
Свідок ОСОБА_2 в судовому засіданні 05.07.2023 року показала, що є матір`ю позивача і тому знає, що після укладення шлюбу до переселення в новий будинок сторони жили у батьків відповідачки. При цьому, подружжя отримало земельну ділянку для забудови і почали будувати власний будинок для сім`ї. Будівництво сторони розпочали у 2017 році. Позивач виїжджав на заробітки за кордон, щоб заробити на будівництво, а відповідачка була дома і виховувала дітей. Заробивши кошти, позивач поступово проводив будівельні роботи, як особисто, так і наймаючи майстрів. У 2018 році сторони посварилися і розірвали шлюб, тоді ж припинилися всі будівельні роботи. На час розірвання шлюбу сторін, будинок вже стояв під дахом. На початку 2019 року сторони знову примирилися, відновили сімейні відносини і стали жити разом однією сім`єю в будинку батьків відповідачки, після чого відновилися і всі будівельні роботи. ІНФОРМАЦІЯ_4 у сторін народилася третя дитина. Під кінець 2021 року будівництво будинку було завершено і на початку 2022 року сторони вже поселилися в новому будинку як єдина сім`я. Після початку війни сторони разом виїхали за кордон, де продовжити жити однією сім`єю до січня-лютого 2023 року.
Заслухавши пояснення представника позивача, покази свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторона посилалися, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на підтвердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги задовольнити, виходячи з таких підстав.
Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Позивач ОСОБА_2 просив встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 в період з лютого 2019 року до лютого 2023 року, визнати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , спільною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частинах, а також визнати за позивачем право власності на 1/2 частину даного житлового будинку.
Як підставу вимог посилався на те, що сторони у період шлюбу розпочали будівництво житлового будинку в АДРЕСА_2 , на земельній ділянці, що була відведена відповідачці для забудови. До розірвання шлюбу, яке відбулося 13.09.2018 року, вже були зведені стіни будинку та будинок був під дахом. В період, коли вирішувалося питання про розірвання шлюбу та до лютого 2019 року сторони проживали окремо та в цей час ніякі будівельні роботи по зведенню житлового будинку не проводилися. Після розірвання шлюбу, у лютому 2019 року сторони відносили сімейні відносини та знову почали жити однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Вони вели спільний побут, мали спільний бюджет, за який продовжили будівництво будинку, ІНФОРМАЦІЯ_4 у сторін народилася спільна дитина. Будівництво житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , було завершено в листопаді 2021 року, а в січні 2023 року сторони із трьома малолітніми дітьми переселилися жити в новозбудований будинок, продовжуючи жити разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У січні 2023 року відповідачкою було проведено державну реєстрацію права власності на будинок в цілому за собою.
За змістом ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За приписами ч.2 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства.
Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.
Згідно вимог ч.4 ст. 3 СК України, сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Поняття сім`ї, яке сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.
Відповідно до ч.1 ст.36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Встановлення вказаного факту позивачу необхідно для реалізації положень ст.74 Сімейного кодексу України.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа N 6-148цс12).
Згідно зі ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього Кодексу.
Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
За змістом ст.60 СК України належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається, крім іншого, і спільністю участі чоловіка, жінки коштами або працею в набутті майна.
Виходячи з наведеного, для правильного застосування ст.74 СК України у системному зв`язку зі ст.60 СК України при вирішення спору щодо визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити джерело його набуття.
Згідно із ч.4 ст.368 ЦК України, майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
З аналізу вказаних норм випливає, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Відповідно, майно придбане в період спільного проживання визнається спільною сумісною власністю згідно з вимогами ст.74 СК України.
Згідно ч.2 ст.370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Набуваючи у власність майно, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання цим майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 Сімейного кодексу України).
У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали шлюб 24.07.2010 року.
Отже, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі Ільницька сільрада виділила відповідачці ОСОБА_3 для забудови нового житлового будинку земельну ділянку площею 0,07 га, у 2014 році відповідачка набула право власності на вказану земельну ділянку шляхом приватизації та зареєструвала за собою право власності на земельну ділянку, а у 2016 році сторони розпочали будівництво житлового будинку садибного типу, якому на даний час присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_2 .
Рішенням Іршавського райсуду від 13 вересня 2018 року №301/1707/18 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано. Вказане рішення суду набрало законної сили 29 жовтня 2018 року (а.с.25).

Отже, згідно ст. 114 ч.2 СК України, 29.10.2018 року шлюб сторін було розірвано.

Судом встановлено, що до розірвання шлюбу між сторонами (29.10.2018 року) у новобудові вже були зведені стіни та будівля була під дахом. Всі будівельні роботи проводилися подружжям за спільні кошти, зароблені позивачем, оскільки відповідачка займалася доглядом та вихованням малолітніх дітей. За час роздільного проживання сторін після розірвання шлюбу, яке тривало всього кілька місяців, ніякі будівельні роботи по зведенню нового житлового будинку не проводилися. Будівельні роботи продовжили сторони у лютому 2019 року, після відновлення сімейних відносин, коли сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 почали знову жити однією сім`єю в будинку батьків відповідачки за адресою АДРЕСА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_4 у сторін народилася ще одна дочка ОСОБА_12 . Завершили будівництво будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під кінець 2021 року, проживаючи у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, а у січні 2022 року сім`я вселилася у новобудову за адресою АДРЕСА_2 .

Вказані обставини у судовому засіданні підтверджено показами свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , довідкою про склад сім`ї №254 від 06.03.2023 року, що видана Іршавською міською радою (а.с.31), технічним паспортом на будинок садибного типу та Витягами з Реєстру будівельної діяльності (а.с.19-23, 26-30).

За таких обставин суд вважає, що факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, у період з лютого 2019 року по лютий 2023 року доведено належними та допустимими доказами.

Оскільки житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , сторони почали будувати у 2016 році і частково збудували, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі (до 29.10.2018 року), продовжили будівельні роботи тільки після відновлення сімейних відносин у лютому 2019 року спільними зусиллями та за спільні кошти сім`ї, а завершили будівництво будинку у листопаді 2021 року, проживаючи однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, то вимога позивача про визнання вказаного будинку спільною сумісною власністю сторін є підставною і такою, що підлягає задоволенню.

Оскільки згідно ч. 2 ст. 370 ЦК України та ст. 63 СК України, частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, а іншого не встановлено домовленістю між сторонами, вимога позивача про визнання за ним права власності на частину спірного будинку є також обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню.

Відзиву на позов відповідачка не подала.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. 3, 21, 60, 74 СК України, ст. 368, 370 ЦК України, ст. 12, 13, 76-81, 263-265, 280 ЦПК України,

р і ш и в :

Позов задовольнити.

Встановити факт проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з лютого 2019 року по лютий 2023 року.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , житловий будинок садибного типу загальною площею 103,2 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 120 від 09.01.2023 року).

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на частину житлового будинку садибного типу загальною площею 103,2 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 02 серпня 2023 року.

Головуюча: М. О. Пітерських