РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2023 року

м. Рівне

Справа № 569/9413/20

Провадження № 22-ц/4815/470/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Вейтас І. В., Хилевича С. В.

секретар судового засідання Крижов В. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 листопада 2022 року у складі судді Панас О. В., постановлене в м. Рівне, повний текст рішення складено 16 листопада 2023 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, ОСОБА_3 , який проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначена квартира на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 21.06.2005 року, належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 по 1/3 частки кожному. Після смерті батька відкрилася спадщина на належну йому 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 . Спадкоємцями зазначеного майна, відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 16.08.2012 є син померлого ОСОБА_1 та дружина ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 29.11.2012 року, спадкоємцями зазначеного у свідоцтві майна ОСОБА_4 є її син, ОСОБА_1 , (1/2 частка) та ОСОБА_2 (1/2 частка). Спадщина, на яку у вказаних частках видане згадане вище свідоцтво від 29.11.2012 складається з:1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , з якої: 1/3 частка належала померлій ОСОБА_4 (на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 21.06.2005) та 1/6 частка вказаної квартири належала її померлому чоловіку ОСОБА_3 (на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 21.06.2005), спадкоємцем якого була ОСОБА_4 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку вказаного майна видано ОСОБА_1 . Згідно витягу про державну реєстрацію прав № 36871829 від 21.12.2012, ОСОБА_1 належить 3/4 частки квартири АДРЕСА_2 на праві приватної спільної часткової власності згідно свідоцтва про право на спадщину від 29.11.2012. ОСОБА_2 належить 1/4 частка квартири АДРЕСА_2 . Просив суд визнати за ОСОБА_1 право власності на цілу частку квартири АДРЕСА_2 , припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 3/4 частки квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 листопада 2023 року вказаний позов задоволено частково. Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 . Стягнуто з депозитного рахунку суду (квитанція № 52 від 16.03.2020 р. внесені платником ОСОБА_1 ) на користь ОСОБА_2 вартість 1/4 частки кв. АДРЕСА_2 , у сумі 146 719 грн. 00 коп.. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в сумі 1 470 грн. 00 коп..

Рішення суду першої інстанції мотивоване положеннями ст. 365 ЦК України, яка передбачає можливість припинення права особи на частку у спільному майні на підставі позову інших співвласників, та обґрунтоване тими обставинами справи, підтвердженими належними і достатніми доказами, що спірне приміщення є неподільним, спільне володіння і користування ним є неможливим, частка відповідача не є значною і становить 1/4, а сам відповідач протягом останніх 30 років проживає за межами України, не несе витрат на утримання спірного житла, що в сукупності є достатніми підставами для припинення його права на частку у цьому майні. Судом також враховано умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує висновок місцевого суду про те, що він понад тридцять років проживає за межами України та втратив зв`язок із спірним житлом. Пояснює, що він дійсно багато років працює за контрактом у Португалії, однак не має там постійного місця проживання, та періодично повертається в Україну до свого місця реєстрації за адресою спірного помешкання, адже воно є єдиним його житлом. Зауважує, що грошові кошти на утримання спірного помешкання він передавав як через третіх осіб, що їхали з Португалії до України, так і переказував через платіжну систему Western Union, про що має відповідну довідку. Наголошує, що саме він оплатив матеріали для ремонту квартири та послуги майстрів, і саме його коштом зроблена прибудова до квартири. Покликається на п.4 ч. 1 ст. 365 ЦК України, яка передбачає припинення права співвласника у разі, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника або членам його сім`ї та стверджує, що його інтереси суттєво порушуються, адже рішенням суду його позбавлено єдиного житла, а також власності, що забороняється і національним законодавством, і Європейською Конвенцією про захист прав та основоположних свобод. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на житло виданого 21.06.2005, виданого відповідно до наказу УЖКГ виконавчого комітету Рівненської міської ради № 284, належить на праві приватної спільної часткової власності : ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 по 1/3 частки кожному.

ОСОБА_3 , який проживав за адресою АДРЕСА_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належну йому 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 .

Спадкоємцями 1/3 частки майна померлого відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 16.08.2012 державним нотаріусом Першої рівненської державної нотаріальної контори Сергатюк О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 5-321, є син померлого ОСОБА_1 та дружина ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , по 1/2 частці кожний.

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 29.11.2012 державним нотаріусом Першої рівненської державної нотаріальної контори Сергатюк О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 5-533, спадкоємцями зазначеного у свідоцтві майна ОСОБА_4 є її син ОСОБА_1 (1/2 частка) та ОСОБА_2 (1/2 частка).

Спадщина, на яку у вказаних частках видане згадане вище свідоцтво від 29.11.2012 складається з: 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , з якої 1/3 частка належала померлій ОСОБА_4 (на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 21.06.2005) та 1/6 частка вказаної квартири належала її померлому чоловіку ОСОБА_3 (на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 21.06.2005), спадкоємцем якого була ОСОБА_4 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку вказаного майна видано ОСОБА_1 .

Згідно Витягу про державну реєстрацію прав № 36871829 від 21.12.2012, ОСОБА_1 належить 3/4 частки квартири АДРЕСА_2 на праві приватної спільної часткової власності згідно свідоцтва про право на спадщину від 29.11.2012 року. ОСОБА_2 належить 1/4 частка квартири АДРЕСА_2 .

Згідно висновку судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 0912 від 15.02.2019 підтверджується, що двокімнатна квартира у одноповерховому двоквартирному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить: З/ 4 частки ОСОБА_1 , на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 21.06.2005р., Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Першою рівненською держнотконторою 29.11.2012р. р.№5-533, Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Першою рівненською держнотконторою 16.08.2012р. р.№5-321; 1/ 4 частки ОСОБА_2 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Першою рівненською держнотконторою 29.11.2012р. р.№5-533.

Спірні відносини між сторонами виникли у зв`язку із тим, що, зі слів позивача, відповідач не виконує своїх обов`язків співвласника, не бере участі у поточній діяльності, експлуатації та користуванні спільним майном, не надає коштів на його утримання, проживаючи постійно за межами України, де він працевлаштований. Така поведінка відповідача спричиняє позивачу перешкоди у повноцінному користуванні спірним майном, а тому є підставою для припинення права відповідача на його незначну частку у спільній власності.

Відповідно до ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно висновку експерта № 0912 від 15.12.2019 року, ринкова вартість спірної квартири становить 586 876 гривень. Вартість 1/4 частки, якою володіє відповідач, складатиме 146 719 гривень.

Позивачем вніс на депозитний рахунок суду (код отримувача (код ЄДРПОУ) 26259988, банк отримувача ДКСУ, м.Київ, код банку отримувача(МФО) 820172, рахунок отримувача UA0010559) кошти в сумі 146 719,00 грн. в рахунок вартості частки ОСОБА_2 у праві спільної часткової власності на спірне майно, що підтверджується квитанцією № 52 від 16.03.2020 року.

Вищевказаним висновком експертизи встановлено, що з технічної точки зору та вимог нормативних документів, які діють на території України в галузі будівництва, провести поділ у натурі квартири АДРЕСА_2 , між двома співвласниками у співвідношенні 3/4 до 1/4 частки не вбачається можливим.

Позивач вказує на те, що частка відповідача є незначною та той проживає за кордоном і не має наміру повертатися до України та мешкати в спірній квартирі.

Разом з тим, у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує про протилежне.

Так, як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 має дозвіл на тимчасове проживання в Португалії до 30.03.2024 року, а також дозвіл на виконання професійної діяльності від 30.03.20214 року (а.с. 105).

Наведений документ спростовує покликання позивача про те, що відповідач має постійне, а не тимчасова місце проживання за межами України та не має наміру повертатися. Про такий свій намір заявляє відповідач, вказуючи, що попри офіційне працевлаштування в Португалії та проживання там у зв`язку з роботою, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , і спірна квартира за цією адресою є його єдиним житлом.

Згідно Декларації, виданої установою платежів ОСОБА_5 14.04.2021 року, ОСОБА_2 надіслано шість грошових переказів через Western Union в період з 01.01.2006 року по 13.04.2021 року на ім`я ОСОБА_6 (а.с. 103).

Наведені документи апеляційний суд розцінює як спростування доводів позивача про те, що відповідач не надає коштів на утримання квартири, що перебуває у їх спільній власності.

Оцінюючи доводи позивача про вчинення відповідачем перешкод у користуванні власністю та покликання відповідача на те, що спірна квартира є його єдиним житлом, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до положень ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Правова позиція Європейського суд з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і на наймача.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі налаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (п.27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України»).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим у спірних правовідносинах права позивача як власника будинку захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, де в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднано всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність, а також принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласників при здійсненні зазначених право мають рівні права.

Конструкція норми статті 365 ЦК України, яка регламентує порядок та підстави припинення права на частку в спільному майні, і якою обґрунтовано цей позов, не передбачає отримання згоди співвласника на припинення його права на частку у спільній частковій власності з одержанням від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, тоді як гарантією дотримання його права виступає попереднє внесення співвласником, який заявив вимогу про припинення його права на частку у майні, вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз положень ст.365ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини 1 цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдає істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотні шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 23 листопада 2016 року у справі №6-1943цс16.

Відповідно до частини четвертої ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладенні в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018р. у справі №908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в ст.365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини І ст.365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдає істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).

Сама по собі наявність однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови встановлення, що припинення права власності відповідача на частку у спільному майні може завдати істотної шкоди її інтересам як співвласника та членам його сім`ї, не може бути підставою для задоволення позову (постанова Верховного Суду від 18.07.2019 у справі № 210/2236/15-ц).

Оцінюючи доводи апеляційної скарги і обставини справи в сукупності із нормами закону, якими ті врегульовані, апеляційний суд приходить до висновку про те, що попри законодавче закріплення права одного із співвласників заявляти вимогу про припинення права іншого співвласника на частку в спільному майні, в даному випадку така вимога не може бути задоволена, оскільки частка відповідача у праві спільної власності сторін не є незначною і становить , спірна квартира є єдиним житлом відповідача, а тому позбавлення його цього права є невиправданим втручанням як у його право власності, так і у право на повагу до його приватного і сімейного життя, до його житла.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд приходить до переконання, що місцевим судом було неповно встановлено обставини справи та неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють правовідносини власності, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як видно з матеріалів справи, відповідачем понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 2205,00 грн. відповідно до квитанції №36від 22.03.2023 року.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, то у відповідності до ст.141 ЦПК України, до відшкодування позивачем на користь відповідача підлягає сума 2 205,00 грн.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 листопада 2022 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майнівідмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2 205 (дві тисячі двісті п`ять) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 травня 2023 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Вейтас І. В.

Хилевич С. В.