Справа № 216/1858/21
провадження 2/216/349/23
РІШЕННЯ

іменем України

27 березня 2023 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі головуючого судді Кузнецова Р.О.,

за участю секретаря судового засідання Гулковського О.С.,

представника відповідача Тімуш К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду у місті Кривому Розі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Органу місцевого самоврядування в особі виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради про відшкодування шкоди

встановив:

05 квітня 2021 року представник позивача ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Органу місцевого самоврядування в особі виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради про відшкодування шкоди. Позовні вимоги обґрунтував наступними обставинами. 02.08.2018 Центрально-Міським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , законним представником яких є ОСОБА_3 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - органу опіки та піклування виконкому Центрально-Міської районної у місті ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 22.03.2021 на адресу суду надійшов висновок виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, щодо розв`язання даного спору по суті, в якому зазначено про недоцільність задоволення позову та визнання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач вважає даний висновок таким, що порушує її права, як власника приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що відбулось втручання з боку виконкому Центрально-Міської районної у місті ради у здійснення власником права власності на житлове приміщення, перешкоджає власнику в ефективному володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном, що в свою чергу призводить до значних матеріальних втрат, пов`язаних з утриманням власності. З огляду на такі обставини позивач просить визнати дії виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, щодо надання висновку протиправними, стягнути з виконкому матеріальну шкоду у розмірі 11890,19 грн та моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.

08 листопада 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що виконком Центрально-Міської районної у місті ради жодним чином не втручався у здійснення ОСОБА_1 її права власності на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Даний висновок був наданий в межах розгляду цивільної справи №177/1251/18 на виконання ухвали суду, постановленої у цій справі, отже підстав визнання його протиправним не має. Також представник виконкому зауважує, що даний висновок органу опіки та піклування є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківський прав, оскільки такий не порушує прав та обов`язків жодного з батьків, є доказом у цивільній справі та носить рекомендацій характер для суду. Щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди представник відповідача зазначає, що позивачем не надано детальний розрахунок сум шкоди, не зазначено з яких складових виходила позивач та на яких доказах ґрунтуються її вимоги. Крім цього, на даний час спірна нерухомість передана позивачем у власність іншій особі та зареєстрованих осіб немає. Враховуючи викладене просить відмовити у задоволенні позову.

01 жовтня 2021 року на підставі ухвали суду, з метою виконання вимог частини 1 статті 189 Цивільного процесуального кодексу України розпочато підготовче провадження у справі, розгляд якої здійснюється у загальному порядку.

Ухвалою суду від 09 грудня 2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 10.02.2022 провадження у справі було зупинене до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №177/1251/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , законним представником яких є ОСОБА_3 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - органу опіки та піклування виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

На підставі ухвали суду від 15.03.2023 поновлено провадження у даній цивільній справі, призначено цивільну справу до розгляду.

Позивач та її представник, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явились, 07.12.2021 від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності її представника, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

Представник відповідача під час розгляду справи проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні.

Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому, згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено та убачається з матеріалів справи, що станом на 25.04.2007 на підставі договору дарування АВІ №043429 від 05.02.2000 позивачу ОСОБА_1 належав житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

У 2018 році ОСОБА_1 звернулась до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3 , неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , законним представником яких є ОСОБА_3 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - органу опіки та піклування виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (цивільна справа №177/1251/18).

Рішенням суду від 17.05.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15.09.2021 рішення суду першої інстанції від 17.05.2021 скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_3 , неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного суду України від 02.11.2022 постанову Дніпровського апеляційного суду від 15.09.2021 залишено без змін.

Поряд з цим, 05 квітня 2021 року представник позивача ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом в якому просив визнати протиправним висновок органу опіки та піклування виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, щодо розв`язання спору по суті у цивільній справі №177/1251/18, в якому зазначено про недоцільність задоволення позову та визнання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратили право користування житловим приміщенням.

Отже, предметом розгляду у цій справі є правомірність висновку органу опіки та піклування виконкому Центрально-Міської районної у місті ради від 18.03.2021, щодо розв`язання спору по суті у цивільній справі №177/1251/18, що стосуються вирішення питання, щодо доцільності визнання неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо правомірності оскарження висновку органу опіки та піклування виконкому Центрально-Міської районної у місті ради суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту у цивільному судочинстві являється порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дорани проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Так, правовий статус органів опіки та піклування, їх завдання та функції визначено, зокрема, главою 6 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), главою 19 Сімейного кодексу України (далі - СК України), Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року за №866 (далі - Порядок № 866).

За приписами п. 3 Порядку №866 органами опіки та піклування є (…) виконавчі органи виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей.

Статтею 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо (…) зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Отже, оскаржуваний висновок органу опіки та піклування є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав, оскільки такий висновок не порушує прав та обов`язків жодного з батьків. Правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в процесі якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, у тому числі і оспорюваного висновку, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №496/4271/16-а (провадження № 11-606апп18).

Разом з цим, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.01.2021 у справі №753/6498/15-ц (провадження №61-10851св20) зазначено, що висновок органу опіки та піклування є лише одним з доказів у справі, носить рекомендаційний характер та не може бути самостійним засобом захисту порушеного права. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений.

Відповідно до змісту положень статей 11, 15 ЦК України, цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Підсумовуючи наведене, з урахуванням положень ст.ст. 15, 16 ЦК України та вищенаведених правових позицій Верховного Суду України не є належним способом захисту судом цивільних прав та інтересів особи пред`явлення позову про визнання протиправним висновку органу опіки та піклування, оскільки останній є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків.

Крім цього, суд зазначає, що порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.11.2021 власником житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 .

Отже, станом на день розгляду справи право власності на спірне домоволодіння зареєстровано на іншу особу, а тому підстави стверджувати про втручання у право власності, яким не володіє позивач ОСОБА_1 відсутні.

Таким чином, доводи позивача про протиправність висновку органу опіки та піклування виконкому Центрально-Міської районної у місті ради не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, тому задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З наведених норм процесуального закону вбачається, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на такі обставини, враховуючи відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів спричинення позивачу матеріальної та моральної шкоди, внаслідок неправомірних дій відповідача, у задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди слід відмовити, у зв`язку з їх недоведеністю.

Таким чином, позивач звернулася до суду за захистом права з відсутністю його порушення іншою стороною, що свідчить про відсутність будь-яких правових підстав для захисту цивільного права позивача у судовому порядку, а тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Оскільки в задоволенні позову було відмовлено, позивач від сплати судових витрат звільнена, а тому судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 11, 15, 16 ЦК України, ст.ст. 1-2, 4, 5, 10, 11-13, 19, 43, 49, 76-82, 223, 258-259, 263-264, 265, 315, 319, 352, 354 ЦПК України суд,-

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Органу місцевого самоврядування в особі виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради про відшкодування шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

- відповідач: виконавчий комітет Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, , місце знаходження: 50000, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Свято-Миколаївська, буд. 27.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Суддя Р.О.КУЗНЕЦОВ