Провадження №2/447/25/23
Справа №447/2673/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

27.04.2023 Миколаївський районний суд Львівської області в складі судді Головатого А.П., за участю секретаря судового засідання Венгер Л.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Миколаїв Львівської області у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєва Ганна Миколаївна, ОСОБА_3 , про визнання договорів дарування недійсними,

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_4 ,

представник відповідача ОСОБА_5 .

Процесуальні дії у справі.

08.09.2014 до суду надійшов позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєва Ганна Миколаївна, ОСОБА_3 , про визнання договорів дарування недійсними, поданий представником позивача адвокатом Думич І.І. Позивач просить суд ухвалити рішення про визнання договорів дарування недійсними, а саме: житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 від 16.10.2010; земельної ділянки, площею 0,2500 га, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться у АДРЕСА_1 від 16.10.2010; земельної ділянки, площею 0,0388 га, у Львівській області Миколаївському районі у с. Добряни по вул. Івана Франка від 16.10.2010. В обґрунтування позову представник позивача покликається на те, що 16.10.2010 позивач ОСОБА_6 уклав договір дарування житлового будинку разом із господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , земельної ділянки площею 0,2500 га, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за цією ж адресою та земельної ділянки, площею 0,0388 га, надану для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться у АДРЕСА_1 . Даний житловий будинок належав позивачу ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 21.08.2008 Тернопільською сільською радою на підставі рішення цієї ради №43 від 29.07.2008, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 01.09.2008 Стрийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації, що підтверджується витягом про право власності на нерухоме майно №20074895 від 01.09.2008. Земельна ділянка, площею 0,2500 га, належала позивачу на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №895780, зареєстрованого 19.06.2010, а земельна ділянка, площею 0,0388 га на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №895781, зареєстрованого 19.06.2010. Представник позивача зазначає, що відповідач не здійснила державної реєстрації подарованого їй майна всупереч вимогам ст. 182, 181 та 334 ЦК України, отже, право власності на дарунки у неї фактично не виникло. За загальними правилами цивільного законодавства, договір дарування нерухомих речей може бути розірваний дарувальником, якщо обдаровуваний проявив грубу невдячність проти дарувальника. Згідно із нормами закону обдаровуваний повинен своїми діями підтвердити факт прийняття дарунку, тоді він стає власником майна. Однак, позивач весь час утримує будинок самостійно, сплачує комунальні послуги, податки. Однією із підстав відмови від договору є суттєве погіршення його майнового стану. Представник позивача вказує, що у позивача маленька пенсія, він важкохворий (онкологічне захворювання), а відповідач жодної матеріальної допомоги такому не надає. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Отже, коли обдаровуваний прийняв дарунок, на нього покладаються певні обов`язки та права, а саме обдаровуваний зобов`язаний: належним чином дбати про річ, виконувати обов`язок на користь третьої особи. Розірвання договору є правовою підставою припинення права власності на подаровану річ в обдаровуваного. Останній зобов`язаний повернути річ дарувальнику в натурі. У даному випадку відповідач навіть не буде мати обов`язку повернути дарунок, оскільки вона ніколи не користувалася річчю. Представник позивача також покликається на те, що 13.08.2010 відповідач написала розписку, у якій зобов`язалась опікуватись позивачем до кінця його днів у хворобі та здоров`ї. Розписка написана до укладення договору, тому позивач чітко усвідомлював, що передаючи майно відповідачці, буде отримувати від неї пожиттєве утримання, тобто вони уклали договір довічного утримання. З посиланням на ст. 235 ЦК України, представник позивача зазначила, що спірні правочини є удаваними, оскільки не відповідали на момент укладення дійсній волі осіб, які його уклали.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 08.09.2014 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

07.10.2014 на адресу суду надійшла заява представника позивача адвоката Думич І.І., у якій така просила зупинити провадження у справі строком на 6 місяців, оскільки позивач ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що долучила копію свідоцтва про смерть позивача. Згідно із заповітом від 05.09.2014, позивач заповів усе своє майно ОСОБА_1 . Крім того, статтею 1235 ЦК України визначено право на спадкування обов`язкової частки дружиною померлого ОСОБА_3 (третя особа у справі).

Ухвалою суду від 15.10.2014 провадження у справі зупинено до залучення до участі у справі правонаступника після смерті позивача ОСОБА_6 .

13.07.2015 судом постановлено ухвалу про відновлення провадження у справі.

07.10.2015 Миколаївським районним судом Львівської області ухвалено заочне рішення у справі за даним позовом. Вказаним рішенням позов задоволено, визнано договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 від 16.10.2010, договір дарування земельної ділянки, площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 від 16.10.2010, договір дарування земельної ділянки, площею 0,0388 га для ведення особистого селянського господарства на АДРЕСА_1 від 16.10.2010 недійсними. Крім цього, ухвалено стягнути з ОСОБА_2 судовий збір на користь ОСОБА_1 у розмірі 792,08 грн.

23.11.2021 на адресу Миколаївського районного суду Львівської області надійшла заява представника ОСОБА_2 адвоката Семенюк С.Я. про перегляд заочного рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07.10.2015 у справі №447/2673/14-ц.

26.11.2021 Миколаївським районним судом Львівської області постановлено ухвалу, якою заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07.10.2015 у справі №447/2673/14-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєва Ганна Миколаївна, ОСОБА_3 , про визнання договорів дарування недійсними прийнято до розгляду та призначено судове засідання.

09.12.2021 до суду надійшло клопотання третьої особи приватного нотаріуса Алєкєєвої Г.М., у якому така просила проводити розгляд справи за її відсутності, щодо ухвалення рішення у справі поклалася на розсуд суду (т. 1 а.с. 158).

Ухвалою суду від 09.12.2021 вищезазначену заяву ОСОБА_2 задоволено, скасовано заочне рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07.10.2015 у справі №447/2673/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєва Ганна Миколаївна, ОСОБА_3 , про визнання договорів дарування недійсними. Справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі. Сторонам надано строк для подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень. Третій особі роз`яснено право подати письмові пояснення щодо позову або відзиву.Крім того, сторонам роз`яснено про наявність обов`язку повідомити суд про всі відомі їм рішення судів, а також про всі відомі їм незавершені судові провадження, що стосуються предмету спору.

Позивач ОСОБА_1 татретя особа отримали ухвалу суду від 09.12.2021 засобами поштового зв`язку 14.12.2021, що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося до суду (т. 1 а.с. 165, т. 1 а.с. 166).

Представник відповідача 10.12.2021 отримала ухвалу суду від 09.12.2021, що стверджується довідкою про доставку електронного листа (т. 1 а.с. 163).

23.12.2021 на адресу суду надійшов відзив, у якому представник відповідача адвокат Пастернак О.О. просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а позов не підлягає до задоволення. Представник відповідача покликається на те, що заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Натомість матеріали справи не містять жодних доказів, що оспорювані договори дарування вчинені з умовою, тобто встановлюють обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, що виключає можливість тлумачення його умов як договору довічного утримання. Укладений між сторонами договір дарування не містить застережень чи вказівок про фінансові зобов?язальні умови для його сторін, а тому немає підстав вважати, що такий договір є оплатним і суперечить вимогам статті 717 ЦК України. Зі змісту укладеного між сторонами договору дарування випливає, що сторони договору домовилися про встановлення сервітуту, який полягає в особистому праві дарувальника та його дружини ОСОБА_3 на безоплатне проживання в житловому будинку, доки не мине потреба. Та обставина, що дарувальник після укладення спірного договору продовжував проживати у вказаному будинку, не свідчить про недійсність відповідного договору, оскільки відсутність фактичного передання спірного нерухомого майна в цьому випадку не пов`язана з відсутністю волі дарувальника чи помилки щодо природи спірного правочину. В оспорюваних договорах дарування дарувальник ОСОБА_6 підтвердив, що діє добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміє значення своїх дій, попередньо ознайомлений нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулює укладений нами правочин. Також, дарувальник стверджував, що оспорювані договори не мають характеру мнимої та удаваної угоди, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про визнання ОСОБА_6 недієздатним. Також не долучено доказів, що дарування здійснено не за доброю волею, з погрозою, примусом чи насильством, як фізичним, так і моральним. Посилання позивача на похилий вік ОСОБА_6 та тривалу хворобу, не може судом братися до уваги як підстава для визнання недійсними договорів дарування. Крім цього, дарувальником подано всі документи, які були необхідними для вчинення нотаріальної дії, дарувальником оплачено всі витрати за складання та оформлення оскаржуваних договорів дарування. Послідовність вчинених дарувальником дій, спрямованих на укладення договору, спростовує твердження про те, що на момент укладення договорів він прагнув укласти договір довічного утримання, а не договори дарування. Зміна у подальшому ставлення та намірів щодо укладення договору вже після його укладення не можуть визнаватися правомірною та достатньою підставою для визнання його недійсним судом. Факт прийняття відповідачем майна підтверджується правом власності на спірне майно, набутим за договорами, яке зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується інформаційними довідками з реєстру прав власності на нерухоме майно за відповідачем, а саме: на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер :02:004:0021, на земельну ділянку кадастровий номер :02:004:0080. ???Наявність розписки, підписаної ОСОБА_2 до укладення договору, не може розцінюватися судом як намір про укладення договору довічного утримання, а натомість, свідчить про усвідомлення сторонами характеру вчинюваного правочину, а саме дарування, про розуміння різниці між поняттями «утримання», «безоплатна передача майна у випадку підписання договору дарування, без зазначення матеріальних умов». ??На виконання статті 44 Закону України «Про нотаріат» до моменту підписання вказаного договору дарування нотаріус встановила дійсність намірів сторін укласти саме договори дарування, а не договір довічного утримання, роз`яснено вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків договору, встановлено відсутність у сторін заперечень щодо умов договору. Таким чином, сторони усвідомлювали, що вчинюваний договір, не встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру в тому числі утримувати дарувальника чи оплачувати його лікування. ??Як зазначав позивач у позовній заяві, однією із підстав відмови від договорів дарування є суттєве погіршення його майнового становища. Слід зазначити, що з моменту передачі права власності на річ обдаровуваному юридичний зв`язок між сторонами припиняється, тому обов`язок подальшого належного ставлення до дарувальника (крім випадків вчинення обдаровуваним умисних злочинів проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей) не може бути підставою для відмови від такого договору чи визнання його недійсним. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки матеріалами справи підтверджена дійсна спрямованість волі сторін на укладення саме договору дарування з настанням відповідних наслідків (т. 1 а.с. 167-190).

Крім цього, разом із відзивом на адресу суду надійшла заява, подана представником відповідача, у якій просить застосувати позовну давність, оскільки оскаржувані договори дарування укладені 16.10.2010, отже, ОСОБА_6 був обізнаний про укладення оскаржуваних договорів з моменту їх підписання, а саме з 16.10.2010. 3 даним позовом ОСОБА_6 звернувся лише 08.09.2014, тобто, після спливу позовної давності (т. 1 а.с. 191-194).

28.12.2021 на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про витребування майна з незаконного володіння.

Разом із зустрічною позовною заявою на адресу суду надійшла заява про забезпечення зустрічного позову.

Вказані заяви за клопотанням представника ОСОБА_2 адвоката Пастернак О.О. про прийняття зустрічного позову та розгляду разом із первісним розглядалися судом у судовому засіданні 31.01.2023, у результаті чого судом протокольною ухвалою постановлено відмовити у прийнятті зустрічного позову, повернути зустрічний позов та заяву про забезпечення зустрічного позову.

13.01.2022 до суду надійшло клопотання третьої особи приватного нотаріуса Алєксєєвої Г.М., у якому така просила проводити розгляд справи за її відсутності, щодо ухвалення рішення у справі поклалася на розсуд суду (т. 1 а.с. 202).

28.06.2022 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, подана представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Думич І.І., у якій така вказала, що 16.10.2010 ОСОБА_6 , який доводиться дідусем ОСОБА_1 , уклав договори дарування житлового будинку АДРЕСА_1 разом із господарськими спорудами та земельних ділянок, площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та площею 0,0388 га для ведення особистого селянського господарства. Стверджує, що укладенню вказаних договорів передувало зобов`язання відповідачки від 13.08.2010 про довічне утримання свого батька ОСОБА_6 . Зобов?язання свідчить про те, що ОСОБА_6 був людиною похилого віку, мав невелику пенсію, хворів на тяжкі хвороби (онкологію легень), потребував матеріального утримання та моральної підтримки тому, йому було життєво необхідно мати пожиттєве утримання. Будинок був єдиним місцем його проживання, де він залишився проживати й після укладення договорів дарування, оригінали договорів дарування також були у нього. Відтак, у міру свого розуміння, з огляду на похилий вік, безпомічність та тяжку хворобу, ОСОБА_6 бажав укладення договору довічного утримання та відповідачка таке утримання йому гарантувала у зобов`язанні. 3 часом хвороба прогресувала, ОСОБА_6 потребував усе більшої допомоги, а, оскільки відповідачка не надавала своєму батькові матеріальної та моральної допомоги, такий звернувся до суду про визнання договорів дарування недійсними. Звертаючись до суду з указаним позовом ОСОБА_6 посилався на те, що обдарована проявляла до нього грубу невдячність, своїми діями не підтвердила факту прийняття дарунку (первісний позивач утримував будинок, сплачував за нього відповідні податки та збори), суттєве погіршення стану здоров`я, відсутність коштів на лікування. Вказував також, що до підписання спірних договорів, просив свою доньку відповідачку у справі, написати зобов`язання про довічне утримання, оскільки мав на меті отримувати від неї відповідну допомогу та догляд. Догляд, моральну та матеріальну підтримку забезпечував йому ОСОБА_1 , тому ОСОБА_6 склав заповіт та заповів усе майно йому. 19.09.2014 первісний позивач помер. Організацію похорону, витрати на поховання, поминання забезпечив позивач ОСОБА_1 . Він також повідомив відповідачку та її рідну сестру ОСОБА_8 про смерть батька. Відповідачка була на похороні та спілкувалася з позивачем щодо судового розгляду про визнання договорів дарування недійсними, вказувала, що він не зможе оскаржити спірних договорів. З огляду на таке, вважає, що відповідачка достеменно знала про судовий спір, однак не вжила жодних заходів щодо забезпечення представництва своїх інтересів, оскілки та той час постійно проживала за кордоном. Після смерті ОСОБА_6 позивач став проживати у спірному будинку, проводить капітальні ремонтні роботи з його реконструкції. Про такі дії позивача також знала відповідачка. 3 відомостей Державної прикордонної служби, яку до заяви про перегляд заочного рішення подала відповідачка, вбачається, що вона була в Україні 16.09.2017, 19.09.2021. Відомості про попередні відвідування України до 2017 року, як зазначається Державною прикордонною службою, не збереглися. Позовну заяву ОСОБА_6 до суду подано 08.09.2014. Рішення у цій справі постановлено судом 07.10.2015, тобто, справа розглядалася понад рік. 3 матеріалів справи вбачається, що відповідачку викликали до суду шляхом надіслання повісток поштою, публікування оголошення в газетах. За цей час відповідачка не виявила жодного інтересу до цього спору. Лише після того як позивачем проведено реконструкцію будинку, встановлено сучасне опалення, водопостачання та каналізацію, замінено покрівлю та проведені інші капітальні роботи, відповідачка виявила інтерес до спірного будинку та подала заяву про перегляд заочного рішення. Про те, що відповідачка знала про судовий спір щодо визнання договорів дарування недійсними з 2014 року підтвердять свідки позивача, яких буде допитано в судовому процесі. Також зазначила, що позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 7/8 часток спірного майна лише 29.03.2016. 1/8 частку, як обов`язкову спадкувала ОСОБА_3 (дружина померлого, третя особа по справі). Відповідно до договору купівлі-продажу від 19.01.2018 позивач придбав 1/8 частку у нерухомому майні ОСОБА_3 . Відтак, станом на цей час позивач реалізував рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07.10.2015, оформив свідоцтво про на спадщину за заповітом та придбав за договорами купівлі-продажу 1/8 часток у спірному майні, що належали ОСОБА_3 . Позивач проводить у спірному будинку капітальні ремонтні роботи на що витрачає великі кошти. Із посиланням на ст. 229 ЦК України, важають, що позивачем переконливо доведено, що при укладенні ОСОБА_6 спірних договорів дарування мало місце неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і ця помилка дійсно має істотне значення. На їх думку, такими обставинами є: вік ОСОБА_6 , стан його здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у нього спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за договором дарування та продовженням його проживання у житловому будинку після укладення договору відчуження. Покликаються, що суд у рішенні від 07.10.2015 правильно встановив наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною та настання певних юридичних наслідків (т. 1 а.с. 222-231).

Ухвалою суду від 31.01.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

25.04.2023 на електронну пошту суду надійшов письмовий виступ у дебатах, поданий представником відповідача адвокатом Пастернак О.О. (т. 2 а.с. 23-25).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позов з підстав у ньому викладених, а також навів доводи, викладені у відповіді на відзив, просив такий задоволити. Вказав, що його покійний дідусь заповів усе майно йому. ОСОБА_6 у 2010 році під час укладення договорів дарування на користь ОСОБА_2 думав, що укладав договори про довічне утримання, а не дарування.

Представник позивача адвокат Думич І.І. просила задоволити позов про визнання недійсними договорів дарування. Навела доводи, аналогічні вказаним у позовній заяві та відповіді на відзив, заперечувала доводи представника відповідача.

Відповідачка у судові засідання не з`являлася, оскільки проживає та працевлаштована у Республіці Польща. Брала участь у справі через свого представника адвоката Пастернак О.О.

Представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову, з підстав викладених нею у відзиві та поданому до суду письмовому виступі у дебатах. Заперечувала доводи позивача та його представника. Додатково вказала, що в судовому засіданні, яке відбулося 09.03.2023 у справі було допитано свідків і самого ОСОБА_1 , які підтвердили, що на момент звернення з позовом до суду, первісний позивач (померлий ОСОБА_6 ) був хворий на рак, приймав препарати від болю (які пригнічують свідомість), був лежачий. ??08.09.2014 позов у справі подано та підписано представником ОСОБА_6 адвокатом Думич І.І. У судовому засіданні 09.03.2023 адвокат Думич І.І. ствердила, що ОСОБА_6 приїхав до м. Львів, щоб підписати договір про надання правової допомоги від 04.08.2014. У договорі вказано місце його укладення м. Львів. Представник відповідача звертає увагу суду на те, що ОСОБА_6 , будучи лежачим та приймаючи ліки від болю, які пригнічують свідомість, приїхав у м. Львів. Сам договір про надання правової допомоги від 04.08.2014 містить широкий (загальний) предмет. Вважає, що ОСОБА_1 скористався безпорадним станом ОСОБА_6 , оскільки довідався про договори дарування та, як зазначив сам ОСОБА_1 , відвіз ОСОБА_6 до адвоката. Як наслідок, від імені ОСОБА_6 було підписано договір про падання правової допомоги від 04.08.2014 із широким (загальним) предметом та адвокатом подано позов про визнання договорів дарування недійсними, начебто в інтересах ОСОБА_6 ???05.09.2014 укладено заповіт ОСОБА_6 на користь онука ОСОБА_1 . У тексті заповіту зазначено, що заповіт посвідчено у присутності свідків, бо ОСОБА_6 не може сам прочитати тексту заповіту. Станом на момент укладення заповіту, договори дарування були дійсні. У процесі розгляду справи, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, розгляд справи було зупинено у зв`язку з пошуком правонаступника. Правонаступником у справі було визначено ОСОБА_1 . Тобто, через місяць після підписання договору про надання правової допомоги. За таких обставин, з огляду на покази свідків, які були надані під присягою в судовому засіданні 09.03.2023, представник відповідача стверджує, що ОСОБА_6 у період звернення з позовом до суду про визнання недійсними договорів дарування вчинених на користь дочки ОСОБА_2 не був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, та і взагалі не мав наміру для свідомого життя подавати позов, оскільки з часу посвідчення договорів дарування 2010 рік і до моменту звернення з позовом до суду кінець 2014 року минуло чотири роки (з пропуском позовної давності).

Третя особа ОСОБА_3 у жодне судове засідання після постановлення ухвали щодо задоволення заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07.10.2015 у справі №447/2673/14-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєва Ганна Миколаївна, ОСОБА_3 , про визнання договорів дарування недійсними, та прийняття такої до розгляду не з`являлася, хоча була належним чином повідомлена про такі судові засідання, що стверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, які повернулися до суду та містяться у матеріалах справи у двох томах. Своєї думки на рахунок позову ОСОБА_3 не висловлювала, письмових пояснень не подала.

Третя особа приватний нотаріус Алєкєєва Г.М. також не з`являлася у жодні вищевказані судові засідання, неодноразово подавала до суду клопотання, у яких просила проводити розгляд справи за її відсутності, щодо ухвалення рішення у справі поклалася на розсуд суду.

У судовому засіданні за клопотанням обох сторін були допитані свідки:

Свідок ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який з 2004 року являвся сусідом ОСОБА_6 , повідомив, що у 2010 році сусід був у нормальному стані, відносно здоровий, з огляду на його вік. Перед смертю ОСОБА_6 був лежачий, з хати не виходив більше місяця. ОСОБА_10 останні роки відвідував ОСОБА_6 . Свідок вказав, що сусід йому говорив, що шкодує про передачу ОСОБА_2 будинку.

Свідок ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка була свахою ОСОБА_6 та хрещеною матір`ю ОСОБА_1 , показала суду, що ОСОБА_1 допомагав ОСОБА_6 по господарству, привозив продукти харчування, а ОСОБА_2 увесь час була в Польщі.

Свідок ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який є тестем ОСОБА_1 , повідомив, що знав ОСОБА_6 з 2008 року, вони йому допомагали. ОСОБА_6 зазначав, що шкодував про передачу свого майна доньці, а не внукові. ОСОБА_6 казав свідку, що ОСОБА_2 йому не допомагає. Крім того, свідок показав суду, що бачив ОСОБА_6 близько одного тижня до смерті останнього, той був здоровий та обслуговував вулики.

Свідок ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка була допитана у судовому засіданні й копію нотаріально завірених показів якої було подано до суду 03.11.2022 на електронну пошту суду (т. 1 а.с. 240-241), які беруться судом до уваги, та яка являється внучкою первісного позивача ОСОБА_6 та донькою відповідачки ОСОБА_14 , показала суду, що її дідусь мав трьох дітей, йому належали будинок та земельні ділянки. Крім того, належну йому квартиру він подарував його доньці ОСОБА_8 . Її дідусь ОСОБА_6 подарував її мамі ОСОБА_2 своє майно будинок та земельні ділянки. Свідок була присутня коли ОСОБА_6 розмовляв із нотаріусом. Вказує, що дідусь завжди говорив, що решту майна подарує доньці ОСОБА_2 . На момент підписання договорів дарування ОСОБА_6 був здоровий, на час підписання свідка не було, була присутня її сестра ОСОБА_15 . Про рішення суду матері стало відомо у липні 2021 року, оскільки про рішення свідку сказала ОСОБА_3 . Свідок зазначила, що її матір понад 20 років проживає та працює у Польщі. Зазвичай 1-2 рази у рік ОСОБА_2 приїжджала в Україну, передавала продукти. Договір укладався за довіреністю сестрою свідка ОСОБА_16 . Про спадкування подарованого майна нікому з них не відомо.

Суд встановив:

Відповідно до копії договору дарування житлового будинку серії ВРВ №805301, посвідченого 16.10.2010 приватним нотаріусом Миколаївського районного округу Львівської області Алєксєєвою Г.М., зареєстрованого у Реєстрі за №3508, ОСОБА_6 (дарувальник) безоплатно передав у власність ОСОБА_2 (обдаровуваної) житловий будинок разом із господарськими будівлями, що знаходяться на земельній ділянці площею 0,2500 га, кадастровий №:02:004:0021, у АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 6).

Згідно п. 8 вищевказаного договору дарування, сторонами визначено, що обдаровувана дає право на безоплатне проживання своєму батькові ОСОБА_6 та його дружині ОСОБА_3 доки не мине потреба (т. 1 а.с. 6 (зворот)).

Пунктом 11 вищевказаного договору передбачено, що сторони стверджують, що цей договір не має характеру мнимої та удаваної угоди. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального (т. 1 а.с. 6 (зворот)).

Відповідно до копії договорів дарування земельної ділянки серій ВРВ №805302 та ВРВ №805303, посвідчених 16.10.2010 приватним нотаріусом Миколаївського районного округу Львівської області Алєксєєвою Г.М., зареєстрованих у Реєстрі за №3510 та за №3512, ОСОБА_6 (дарувальник) безоплатно передав у власність ОСОБА_2 (обдаровуваної) земельну ділянку площею 0,2500 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться у АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,0388 га, надану для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться у АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 7,8).

Пунктом 6 вищевказаних договорів передбачено, що сторони стверджують, що цей договір не має характеру мнимої та удаваної угоди. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального (т. 1 а.с. 7, 8).

Пунктом 12 вищевказаних договорів визначено, що договір укладається не про людське око, не приховує іншу угоду між сторонами та відповідає дійсним намірам створити відповідні юридичні наслідки (т. 1 а.с. 7 (зворот), т. 1 а.с. 8 (зворот)).

Представником позивача долучено також копії документів, що посвідчували право приватної власності ОСОБА_6 на майно, яке він подарував ОСОБА_2 та вказані у спірних договорах як підстава приватної власності дарувальника, а саме: копію витягу №20074895 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, видане 01.09.2008 КП ЛОР «Стрийське МБТІ», на будинок по АДРЕСА_1 ; копію державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №895781, площею 0,0388 га по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства; копію державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №895781 площею 0,2500 га по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 10-16), а також витяг з будинкової книги з розділу «Прописка» (т. 1 а.с. 9-10).

Згідно розписки ОСОБА_2 від 13.08.2010, така зобов`язалася опікуватися її батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який проживає у с. Добряни, Миколаївського району Львівської області, до кінця його днів у хворобі та здоров`ї (т. 1 а.с. 9, 62).

Відповідно до копії витягу з погосподарської книги, виданої 18.07.2008 Тернопільською сільською радою Миколаївського району Львівської області, станом на день видачі довідки, будинковолодіння АДРЕСА_1 рахується за ОСОБА_6 , який там проживав та був зареєстрований (т. 1 а.с. 17, 18).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 22.09.2014 виконавчим комітетом Тернопільської сільської ради Миколаївського району Львівської області, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Добряни Миколаївського району Львівської області, про що 22.09.2014 складено відповідний актовий запис №17 (т. 1 а.с. 26).

Згідно копії заповіту серії НАЕ №069442, посвідченого 05.09.2014 у м. Львів приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Петелько І.В., зареєстрованого в Реєстрі за №2578, ОСОБА_6 у присутності запрошених ним свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_12 , на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все його майно, де б воно не було і з чого не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті, і на що він матиме право за законом, заповідає своєму онукові ОСОБА_1 . У зв`язку з тим, що ОСОБА_6 не може особисто прочитати текст заповіту вголос унаслідок хвороби, у його присутності та присутності нотаріуса, текст заповіту до його підписання зачитаний вголос запрошеними свідками: ОСОБА_17 та ОСОБА_12 (т. 1 а.с. 27).

Відповідно до акту здійснення перевірки факту проживання ОСОБА_2 від 20.07.2015 у АДРЕСА_1 , комісією встановлено, що згідно даних сільської ради за вищевказаною адресою був зареєстрований ОСОБА_6 , 1937 року народження, голова домогосподарства, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , донька ОСОБА_6 , зареєстрована з 19.02.2013. ОСОБА_2 фактично не проживала та не проживає за наведеною адресою (т. 1 а.с. 51).

Згідно інформаційних довідок №45086963 та №45086352, сформованих 05.10.2015, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:004:0021, площею 0,25 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , державний реєстратор 23.12.2014 та 12.01.2015 зареєстрував за ОСОБА_2 право власності на вищевказане майно на підставі дублікатів договорів дарування у формі приватної одноосібної власності (т. 1 а.с. 69-70, 71-72).

Згідно інформаційної довідки №45086781, сформованої 05.10.2015, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:004:0080, записи відсутні (т. 1 а.с. 73).

Згідно інформаційної довідки №291804212, сформованої 22.12.2021, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме земельної ділянки з кадастровим номером: :02:004:0021, така земельна ділянка площею 0,25 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_1 , 23.12.2014 (земельна ділянка) та 12.01.2015 (будинок), право власності на які були зареєстровані за ОСОБА_2 на підставі дублікатів договорів дарування земельної ділянки від 17.12.2014 та дублікату договору дарування житлового будинку від 17.15.2014 (т. 1 а.с. 173-178).

29.03.2016 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії та номер 176, виданого 29.03.2016 приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Алєкєєвим В.А., зареєстровано право спільної часткової приватної власності ОСОБА_1 на вказаний будинок у розмірі частки 7/8.

19.01.2018 на підставі договору купівлі-продажу 1/8 частки житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Алєкєєвим В.А., 1/8 частки житлового будинку зареєстрована за ОСОБА_1 .

У розділі інформаційної довідки №291804212 про припинення права власності міститься запис про припинення права власності ОСОБА_2 на вищенаведений житловий будинок та земельну ділянку, розташовану під ним (т. 1 а.с. 173-178).

Вищевказане також стверджується інформаційною довідкою №291710789, сформованою 21.12.2021, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (т. 1 а.с. 179-181).

Згідно інформаційної довідки №291710578, сформованої 21.12.2021, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме право власності на земельну ділянку з кадастровим номером: :02:004:0080, така земельна ділянка площею 0,0388 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, з 23.12.2014 перебувала у приватній одноосібній власності ОСОБА_2 на підставі дублікату договору дарування земельної ділянки від 17.12.2014 (т. 1 а.с. 182-184).

29.03.2016 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії та номер 178, виданого 14.04.2016 приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Алєкєєвим В.А., зареєстровано право спільної часткової приватної власності ОСОБА_1 на вказаний будинок у розмірі частки 7/8.

19.01.2018 на підставі договору купівлі-продажу 1/8 частки земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Алєкєєвим В.А., 1/8 частки земельної ділянки зареєстрована за ОСОБА_1 .

У розділі інформаційної довідки №291710578 про припинення права власності міститься запис про припинення права власності ОСОБА_2 на вищенаведену земельну ділянку (т. 1 а.с. 182-184).

На підтвердження позовних вимог представником позивача також було долучено копію пенсійного посвідчення ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 226), а також копію медичної картки стаціонарного хворого №3863/1334 від 09.07.2014, заведеної на ОСОБА_6 (а.с. 227-228).

Оцінка суду.

На підставі ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229233 ЦК України, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 235 ЦК України регламентовано, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до статті 717 ЦК України (станом на час виникнення спірних правовідносин), за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Вказана правова позиція сформована у постанові Верховного Суд України від 16.03.2016 у справі №6-93цс16.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування.

Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Проте, Верховний Суд у своїх позиціях наголошує на тому, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Вказане міститься у постанові ВС у справі №447/2297/19, провадження №61-3096св21 від 06.10.2021.

Позивачем не доведено, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування 16.10.2010 ОСОБА_6 помилився стосовно правової природи укладених ним правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, з огляду на матеріали справи та надані покази свідків, він усвідомлював їх істотні умови і правові наслідки їх укладення.

Помилка це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін.

Твердження позивача та показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , про те, що ОСОБА_6 шкодував про укладення договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок ОСОБА_2 не є підставою для визнання договорів дарування недійсними.

До укладення оспорюваних договорів дарування нотаріусом було попередньо ознайомлено ОСОБА_6 з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені сторонами правочини, що підтверджується змістом оспорюваних договорів, підписаних таким.

Сторони укладених договорів дарування ствердили, що ці договори не мають характеру фіктивних та удаваних угод. Дарувальник ствердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, що чітко визначено договорами дарування (пункт 11 договору дарування житлового будинку та пункти 6, 12 договорів дарування земельних ділянок).

Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі істотні умови. Договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов`язань матеріального характеру.

ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваних договорів дарування ОСОБА_6 мав намір укласти інший договір договір довічного утримання, відтак у суду відсутні підстави для визнання договорів дарування недійсними.

За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обов`язку надавати відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику.

Разом із тим, як вбачається з показів свідків, і не заперечувалось представником відповідача в суді, після укладення оспорюваних договорів ОСОБА_6 та його дружина ОСОБА_3 продовжували проживати у спірному будинку до смерті ОСОБА_6 , а ОСОБА_3 , проживає у будинку станом на момент розгляду справи й ухвалення рішення. Так, передача будинку фактично не відбулася, однак, відповідачка ОСОБА_2 й до укладення договорів дарування проживала й працевлаштована у Республіці Польща, що також знайшло підтвердження у показах свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_13 . Сторонами договору дарування у п. 8 було узгоджено домовленість продовження проживання дарувальника та його дружини у подарованому житловому будинку. Відповідачка ОСОБА_2 23.12.2014 та 12.01.2015 зареєструвала на підставі дублікатів оспорюваних договорів дарування своє право власності на земельні ділянки та житловий будинок.

Крім того, у судових засіданнях було з`ясовано, що ОСОБА_6 подарував іншій доньці ОСОБА_18 квартиру у м. Миколаїв, що не заперечувалося сторонами. Тобто, у ОСОБА_6 будинок був не єдиним житлом для його проживання.

Про те, що ОСОБА_6 вважав, що уклав договір довічного утримання підтвердили в суді позивач ОСОБА_1 та свідок ОСОБА_12 , який також був у числі свідків при укладенні заповіту ОСОБА_6 у м. Львів 05.09.2014 за 9 днів до його смерті. Покази свідка ОСОБА_12 розходяться з показами решти допитаних свідків, які вказували на те, що принаймні місяць перед смертю ОСОБА_6 був лежачим хворим та не виходив з будинку. Натомість свідок ОСОБА_12 бачив як ОСОБА_6 за тиждень до смерті обслуговував вулики.

Матеріали справи не містять даних про те, що станом на 16.10.2010, тобто станом на день укладення договорів дарування, стан здоров`я ОСОБА_6 викликав необхідність укладення саме договору довічного утримання, а не дарування.

Розписка ОСОБА_2 від 13.08.2010, наявна у матеріалах справи, та на яку як на основний доказ у справі покликається позивач та його представник, не може бути взята судом до уваги, оскільки така не містить жодних умов зі сторони ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 та не має ознак укладення договору довічного утримання, який повинен бути нотаріально завіреним.

У справі відсутні належні й допустимі докази на підтвердження відсутності волі у ОСОБА_6 під час укладення оспорюваних договорів дарування, зокрема, неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення.

Справа не містить доказів того, що ОСОБА_6 мав на меті відчуження на користь відповідача житлового будинку та земельних ділянок лише за умови довічного утримання і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідків, то оспорюваний договір не був би укладений.

Наступна зміна рішення ОСОБА_6 або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину.

Суд виходить із того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Якщо прийти висновку про те, що ОСОБА_6 змінив наміри щодо відчуження майна після укладення договорів дарування, то таке не може свідчити про помилку стосовно правової природи договорів під час укладення таких правочинів.

Посилання на те, що спірний будинок був єдиним житлом позивача, що є доказом відсутності волі ОСОБА_6 на укладення договору дарування, не спростовують висновки суду, оскільки сторони є родичами (батьком і донькою) й укладення такого правочину як дарування між ними не доводить протилежного.

Крім того, як уже було досліджено, оспорюваний договір дарування житлового будинку гарантував право ОСОБА_6 на безоплатне проживання у подарованому ним будинку, доки не мине потреба (пункт 8 договору), тому доводи позову не заслуговують на увагу.

Таким чином, не знайшли підтвердження в суді твердження ОСОБА_1 про те, що його дідусь ОСОБА_6 помилявся щодо правової природи правочину та відсутність його волевиявлення на передачу свого майна.

Судом встановлено, що на момент укладення оспорюваного правочину, тяжких захворювань, які б свідчили про не усвідомлення дарувальником своїх дій, ОСОБА_6 не мав, рішень про визнання такого недієздатним або обмежено дієздатним до суду подано не було. ОСОБА_6 мав намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину. При посвідчені договорів дарування нотаріусом було роз`яснено характер правочинів, які укладалися, що засвідчено підписами ОСОБА_6 . Останній діяв без примусу, вільно, розумів, що укладає саме договір дарування, безоплатно передає земельні ділянки та будинок своїй доньці ОСОБА_2 , що також стверджується показами свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_13 . Позивач не надав належних доказів на підтвердження помилки з боку ОСОБА_6 щодо природи договору дарування.

Отже, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися позивач та її представник як на підставу позовних вимог, оцінивши їх, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю.

Щодо заяв представника відповідача про пропуск позовної давності суд вказує таке.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність закінчилася, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через закінчення строку позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Наведене міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі №367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі №575/476/16-ц).

Таким чином, прийшовши за результатами розгляду справи висновку про недоведеність заявлених позивачем позовних вимог, відсутні підстави для застосування положень щодо пропуску строку позовної давності.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі відмови у позові на позивача. Відтак, сума сплаченого судового збору розподілу між сторонами не підлягає та залишається за позивачем.

Керуючись ст. 4, 141, 259, 264, 265 ЦПК України, ст. 15, 16, 203, 215, 229, 235, 717, 744 ЦК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: Республіка Польща, РНОКПП НОМЕР_3 .

Треті особи:

- приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєва Ганна Миколаївна, місцезнаходження: вул. Завалля, 49, м. Миколаїв, Львівська область, 81600;

- ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Повний текст рішення складено 08.05.2023.

Суддя Головатий А.П.