Постанова

Іменем України

15 березня 2023 року

м. Київ

справа № 1.380.2019.004377

провадження № 61-10241св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Львівська митниця ДФС, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій та стягнення шкоди

за касаційною скаргою Львівської митниці ДФС на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 грудня 2020 року у складі судді Фролової Л. Д. та постанову Львівського апеляційного суду від 18 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Ванівського О. М., Мельничук О. Я.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом, у якому просив визнати протиправними дії Львівської митниці ДФС в частині незабезпечення належного зберігання товару, вилученого у нього протоколом про порушення митних правил від 04 березня 2018 року № 1495/20900/18; стягнути з Державної казначейської служби України на його користь суму відшкодування шкоди в розмірі 21 097,44 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що внаслідок неналежного зберігання митницею у нього вилученого згідно з протоколом про порушення митних правил товару такий товар був знищений на складі митниці, тобто позивачу завдано шкоди в розмірі 21 097,44 грн, що підтверджується висновком експерта. Враховуючи, що вилучений у позивача на підставі протоколу про порушення митних правил товар зберігався на митниці, яка повинна була забезпечити належне зберігання вилученого товару, шкода заподіяна внаслідок його пошкодження має бути відшкодована за рахунок Державного бюджету України через Державне казначейство України.

Львівський окружний адміністративний суд рішенням від 17 грудня 2019 року позов задовольнив.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2020 року рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року у справі № 1.380.2019.004377 скасовано, провадження у справі закрито. Учасникам справи роз`яснено право звернення з такими позовними вимогами до суду цивільної юрисдикції.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2020 року справу № 1.380.2019.004377 передано до Галицького районного суду м. Львова для розгляду по суті.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Галицький районний суд м. Львова рішенням від 23 грудня 2020 року позов задовольнив частково. Визнав протиправними дії Львівської митниці ДФС в частині незабезпечення належного зберігання товару, вилученого у позивача протоколом про порушення митних правил від 04 березня 2018 року № 1495/20900/18. Стягнув з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 шкоду в розмірі 21 097,44 грн. Стягнув із Львівської митниці ДФС за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 536,80 грн, витрати на проведення експертизи в сумі 2 350,00 грн.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та доведеними. При цьому суд виходив з того, що пошкодження товарів відбулось саме на складі Львівської митниці ДФС під час зберігання товару, переміщеного на митну територію України, обов`язок забезпечення схоронності якого покладено на митний орган. Укладення між Львівською митницею ДФС та Державним підприємством «Городоцький районний відділ профілактичної дезінфекції» договорів про проведення робіт з дезінфекції та дератизації у складах митниці не спростовує завдання позивачу шкоди та не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати шкоду. Суд також виходив з доведеності розміру завданої позивачу шкоди, сума якої встановлена згідно з висновком товарознавчої експертизи від 05 серпня 2019 року № 19/1/134 та не спростована Львівською митницею ДФС.

Галицький районний суд м. Львова додатковим рішенням від 19 січня 2021 року заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про стягнення витрат на правову допомогу у справі задовольнив частково. Стягнув солідарно з Галицької митниці Держмитслужби (правонаступник - Львівська митниця ДФС) та Державної казначейської служби України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн.

Короткий зміст постанови апеляційної інстанції

Львівський апеляційний суд постановою від 18 серпня 2022 року апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Галицької митниці Держмитслужби (правонаступник - Львівська митниця ДФС) на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 грудня 2020 року залишив без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 грудня 2020 року - без змін. Апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Галицької митниці Держмитслужби (правонаступник - Львівська митниця ДФС) на додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 січня 2021 року задовольнив. Додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 січня 2021 року скасував та ухвалив нове рішення, яким стягнув з Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 4 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу за рахунок асигнувань державного бюджету.

Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що задовольняючи частково позов ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС про визнання протиправними дій відповідача та стягнення шкоди, завданої пошкодженням майна, суд першої інстанції правильно виходив з того, що пошкодження товарів відбулось саме на складі Львівської митниці ДФС під час зберігання товару, переміщеного на митну територію України, обов`язок забезпечення схоронності якого покладено на митний орган. Укладення між Львівською митницею ДФС та Державним підприємством «Городоцький районний відділ профілактичної дезінфекції» договорів про проведення робіт з дезінфекції та дератизації у складах митниці не спростовує факту завдання позивачу шкоди та не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати шкоду. Суд також виходив з доведеності розміру завданої позивачу шкоди. При цьому апеляційний суд виходив з того, що витрати на правничу професійну допомогу підлягають стягненню з держави, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Таким органом у цій справі є Львівська митниця ДФС, а не Державна казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У жовтні 2022 року Львівська митниця ДФС подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 грудня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 серпня 2022 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження зазначає те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме статті 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у взаємозв`язку з положеннями частини п`ятої статті 239 та пункту третього частини першої статті 241 Митного кодексу України (далі - МК України).

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судом того, що здійснення операцій з товарами, що розміщені на складах митниці з метою створення необхідних умов для їх зберігання, є правом власника товарів, а не обов`язком митного органу. Суди безпідставно виходили з того, що відповідач не спростував розмір завданої шкоди, оскільки Львівська митниця ДФС у відзиві на позовну заяву навела доводи щодо незгоди з експертною оцінкою, наданою позивачем, що суди до уваги не взяли. Крім того, суди порушили норми процесуального права при розподілі судових витрат.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

30 січня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 березня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що 04 березня 2018 року посадова особа Львівської митниці ДФС склала щодо ОСОБА_1 протокол про порушення митних правил № 1495/20900/18 за ознаками правопорушення, передбаченого статтею 472 МК України.

Згідно з протоколом на підставі статті 511 МК України, у ОСОБА_1 було вилучено товар, а саме: харчову добавку при спортивному харчуванні ACTIV LAB SPORT в асортименті фірми ActivLab, країни виробника Польща, в упаковці виробника по 5 кг, в картонних коробках по 5 упаковок. Загальна кількість 38 коробок, 190 упаковок загальною вагою 950 кг; харчову добавку при спортивному харчуванні ACTIV LAB SPORT в асортименті фірми ActivLab, країни виробника Польща, в поліетиленовій упаковці виробника по 1,2 кг, у кількості 2 штуки, загальною вагою 2,4 кг.

Згідно з висновком спеціаліста Львівської торгово-промислової палати від 11 липня 2018 року № 19-09/697 за результатами експертизи, призначеної під час провадження у справі про порушення митних правил, встановлено, що загальна вартість вказаних харчових добавок становить 71 733,98 грн.

Постановою Галицького районного суду міста Львова від 13 грудня 2018 року у справі №461/5654/18, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 01 лютого 2019 року, провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, передбачене статтею 472 МК України, закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності та постановлено повернути йому вилучений товар.

08 лютого 2019 року ОСОБА_1 подав заяву про повернення товару зі складу митниці для вивезення товару до Республіки Польща через пункт пропуску «Шегині-Медика», яку начальник митниці задовольнив.

На складі митниці, що знаходиться на території митного посту «Мостиська» Львівської митниці ДФС, ОСОБА_1 виявив, що вилучений у нього товар є не придатним для використання, внаслідок фізичного пошкодження упаковок, спричиненого мишоподібними гризунами.

З метою визначення розміру завданої шкоди 18 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до судового експерта Білобрана С. З. із заявою про визначення розміру матеріальної шкоди, заподіяної йому внаслідок пошкодження вилученого товару.

Згідно з висновком товарознавчої експертизи від 05 серпня 2019 року № 19/1/134, розмір матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження гризунами майна позивача, а саме: харчової добавки «Mass UP» різних смаків в упаковці виробника по 5 кг в кількості 56 упаковок та харчової добавки «Mass UP» різних смаків в упаковці виробника по 1,2 кг, в кількості 0 упаковок, становить 21 097,44 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Щодо юрисдикції

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).

Відповідно до наведених процесуальних норм до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Згідно з частиною п`ятою статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

У цій справі ОСОБА_1 разом з вимогою про визнання протиправними дій (бездіяльності) Львівської митниці ДФС заявив вимогу про відшкодування заподіяної шкоди у розмірі 21 097,44 грн, а тому, враховуючи вищенаведені норми права, заявлений у цій справі спір повинен був розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Разом з цим постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2020 року рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року у справі № 1.380.2019.004377 скасовано, провадження у справі закрито. Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2020 року справу № 1.380.2019.004377 передано до Галицького районного суду м. Львова для розгляду по суті.

Норма пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує «право на суд», одним з елементів якого є право на доступ до суду, тобто право ініціювати судовий розгляд цивільної справи (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутності цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06, § 230).

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви № 7714/06 та № 23654/08), в якому ЄСПЛ установив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності в заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників усупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ указав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27, 28, 38-40); рішення від 01 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» (заява № 34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13, 14, 23, 25, 26); рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07), у якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду її позову за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24)).

Ураховуючи зазначене, з метою недопущення порушення гарантованого Конвенцією права на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, колегія суддів з урахуванням правових позицій, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 243/5078/17 (провадження № 14-393цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 490/9823/16-ц (провадження № 14-509цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 761/12676/17 (провадження № 14-516цс18), від 27 лютого 2019 року у справі № 442/7753,16-ц (провадження № 14-35цс19), вважає, що позивачу має бути забезпечений доступ до правосуддя, що включає і розгляд скарги по суті, навіть в іншому, ніж це передбачено законом судочинстві, оскільки перешкоди до розгляду у належному адміністративному судочинстві виникли у зв`язку з процесуальною діяльністю суду.

Щодо розгляду справи по суті позовних вимог

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на протиправність дій (бездіяльності) Львівської митниці ДФСщодо незабезпечення належного зберігання вилученого у нього товару, внаслідок чого йому завдано шкоди.

Згідно з частиною другою статті 238 МК України товари, які підлягають обов`язковій передачі для зберігання органу доходів і зборів (крім валютних цінностей, а також дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення, напівдорогоцінного каміння), зберігаються на складах органів доходів і зборів.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 239 МК України в редакції, чинній на час вилучення у позивача товару, під складами органів доходів і зборів розуміються складські приміщення, резервуари, криті та відкриті майданчики, холодильні чи морозильні камери, які належать органам доходів і зборів або використовуються ними і спеціально обладнані для зберігання товарів, транспортних засобів комерційного призначення. Товари, заявлені у різні митні режими, повинні зберігатися на складах органів доходів і зборів окремо, з дотриманням порядку, встановленого цим Кодексом для відповідних митних режимів. Порядок роботи складу митного органу визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Товари, які через свої властивості не можуть зберігатися на складі органу доходів і зборів, за рішенням керівника органу доходів і зборів або особи, яка виконує його обов`язки, можуть передаватися органами доходів і зборів на зберігання підприємствам, на складах яких створено необхідні умови для належного зберігання таких товарів. Для цілей цього Кодексу таке зберігання вважається зберіганням на складі органу доходів і зборів. Органи доходів і зборів несуть передбачену законом відповідальність за втрату або пошкодження товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що зберігаються ними. У випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, таку відповідальність несе адміністрація підприємств, на складах яких розміщуються товари, передані органами доходів і зборів цим підприємствам на зберігання

Товари, що зберігаються на складах органів доходів і зборів під митним контролем, можуть бути видані їх власникам або уповноваженим ними особам, а також особам, до яких протягом строку зберігання перейшло право власності на ці товари або право володіння ними, лише після митного оформлення зазначених товарів, відшкодування витрат органів доходів і зборів на їх зберігання та сплати відповідних митних платежів (стаття 242 МК України).

Згідно з пунктом 4.3 Порядку роботи складу митного органу, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30 травня 2012 року № 627, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок № 627), товари, які через свої властивості не можуть зберігатися на складі Митниці, можуть передаватися підприємствам, на складах яких створено необхідні умови для належного зберігання таких товарів. Для цілей цього Порядку таке зберігання вважається зберіганням на складі Митниці. Договори відповідального зберігання з такими підприємствами готуються підрозділом інфраструктури за погодженням з керівниками юридичного підрозділу та підрозділу фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку Митниці та укладаються в установленому порядку. Службова записка з висновком щодо неможливості зберігання товарів на складі Митниці надається керівником підрозділу інфраструктури за результатами їх огляду завідувачем складу та/або вивчення наявних товаросупровідних та інших документів у письмовій формі на ім`я керівника Митниці. За результатами розгляду цієї службової записки та пропозицій щодо місця розміщення таких товарів керівником Митниці приймається рішення щодо місця зберігання товарів.

Частиною п`ятою статті 239 МК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, та пунктом 1.5 Порядку № 627 визначено, що органи доходів і зборів несуть передбачену законом відповідальність за втрату або пошкодження товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що зберігаються ними.

Частиною другою статті 30 МК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що шкода, заподіяна особам та їх майну неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю органів доходів і зборів або їх посадових осіб чи інших працівників при виконанні ними своїх службових (трудових) обов`язків, відшкодовується цими органами, організаціями у порядку, визначеному законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Суди встановили, що на підставі протоколу від 04 березня 2018 року № 1495/20900/18 Львівська митниця ДФС вилучила у ОСОБА_1 товар. Перебуваючи на складі митниці, що знаходиться на території митного посту «Мостиська» Львівської митниці ДФС, ОСОБА_1 виявив, що вилучений у нього товар є не придатним для використання внаслідок фізичного пошкодження упаковок, спричиненого мишоподібними гризунами. Згідно з висновком товарознавчої експертизи від 05 серпня 2019 року № 19/1/134 розмір матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження майна позивача, становить 21 097,44 грн. Вилучений у позивача товар зберігався на складі Львівської митниці ДФС, і його частина була зіпсована у зв`язку з неналежним зберіганням.

Встановивши, що пошкодження товару відбулось саме на складі Львівської митниці ДФС під час зберігання товару, переміщеного на митну територію України, обов`язок забезпечення схоронності якого покладено на митний орган, місцевий суд, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що майнова шкода була завдана позивачу внаслідок неправомірних дій (бездіяльності) Львівської митниці ДФС як зберігача вилученого у позивача товару.

Також суди обґрунтовано виходили з доведеності розміру завданої позивачу шкоди, сума якої визначена згідно з висновком товарознавчої експертизи від 05 серпня 2019 року № 19/1/134 та не спростована відповідачем належними і допустимими доказами, зокрема висновком експерта.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги по суті вирішення спору є безпідставними та зводяться до неправильного тлумачення заявником правових норм та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

У зв`язку з цим оскаржувані судові рішення в частині вирішення заявлених вимог по суті спору є обґрунтованими, і підстав для їх скасування в цій частині немає.

Щодо судових витрат

Галицький районний суд м. Львова рішенням від 23 грудня 2020 року стягнув із Львівської митниці ДФС за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 536,80 грн, витрати на проведення експертизи в сумі 2 350,00 грн.

Постановою Львівського апеляційного суду від 18 серпня 2022 року рішення місцевого суду залишено без змін.

Скасовуючи додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 січня 2021 року та ухвалюючи нове про стягнення з Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 4 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу за рахунок асигнувань державного бюджету, апеляційний суд дійшов висновку, що витрати на правничу професійну допомогу підлягають стягненню з держави, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Таким органом у цій справі є Галицька митниця Держмитслужби (правонаступник - Львівська митниця), а не Державна казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету.

У касаційні скарзі Львівська митниця ДФС, посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, вказувала на те, що судові витрати мають бути стягнені з Державного бюджету України, а не за рахунок її бюджетних асигнувань.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Отже відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), якою змінено судові рішення та стягнуто спірну суму та судові витрати з Державного бюджету України.

На вказані обставини суди уваги не звернули та дійшли помилкового висновку про стягнення з Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 судових витрат.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України, суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, судові рішення залишаються такими, що ухвалені на користь позивача, проте резолютивні частини рішень підлягають зміні в частині стягнення судових витрат не з Львівської митниці ДФС, а з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Львівської митниці ДФС задовольнити частково.

РішенняГалицького районного суду м. Львова від 23 грудня 2020 року в частині розподілу судових витрат змінити, виклавши його резолютивну частину в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України накористь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 536,80 грн, витрати на проведення експертизи в сумі 2 350,00 грн».

Постанову Львівського апеляційного суду від 18 серпня 2022 року в частині стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу змінити, виклавши її резолютивну частину в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 4 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу».

РішенняГалицького районного суду м. Львова від 23 грудня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 серпня 2022 року в частині вирішення заявлених вимог по суті спору залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко В. М. Коротун
М. Ю. Тітов