Справа № 462/1948/22 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/811/2837/22 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: Х.Б. Назар

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 вересня 2022 року у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та ОСОБА_2 - про витребування майна з чужого незаконного володіння , -

в с т а н о в и в:

05 травня 2022 року Львівська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила витребувати з чужого незаконного володіння відповідача нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 , загальною площею 46,1 кв.м на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради.

Позов обгрунтовувала тим, що будинок АДРЕСА_1 , у якому знаходиться спірне нежитлове приміщення, в цілому перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради. 21.12.2019 року проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення площею 46,1 кв.м на АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 07.05.1999 року, виданого Департаментом землеустрою та планування забудови Львівського міськвиконкому. З копії зазначеного свідоцтва про право власності вбачається, що таке видано Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки. Однак, згідно відповіді ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 11.01.2022 року бюро не видавало ОСОБА_2 свідоцтво про право власності від 07.05.1999 року на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 , як і не видавало довідку № 2/4321 від 11.12.2019 року про те, що зазначені нежитлові приміщення зареєстровані на праві власності за ОСОБА_2 . Крім того, станом на травень 1999 року оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна регламентувалося Порядком оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, затвердженим рішенням виконавчого комітету від 05.02.1999 року №032. Так, згідно з цим Порядком оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, з видачею свідоцтва про право власності, проводиться районними адміністраціями за місцезнаходженням майна. Підготовка розпорядження голови районної адміністрації про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна проводиться районним відділом приватизації житла. Отже, реєстрація права власності не могла відбуватися на підставі наказу департаменту землеустрою та планування забудови міста, так як цей виконавчий орган не був уповноважений на оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна. Відтак, реєстрація права власності на спірний об`єкт проведена за ОСОБА_2 була проведена на підставі неіснуючих документів - свідоцтва про право власності ОКП ЛОР БТІ та ЕО від 07.05.1999 року та довідки від 11.12.2019 року №2/4321, які ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» ніколи не видавало. В подальшому, ОСОБА_2 відчужив зазначені приміщення на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 16.03.2020 року №532, посвідченим приватним нотаріусом Амбросійчук Л. В. Відтак, оскільки спірне нежитлове приміщення вибуло з комунальної власності неправомірно та поза волею власника майна, жодних дій на відчуження такого приміщення Львівська міська рада не вчиняла, таке слід витребувати з чужого незаконного володіння відповідача.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради нежитлові приміщення загальною площею 46,1 кв.м на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 101.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради понесені судові витрати у розмірі 4125,00 /чотири тисячі сто двадцять п`ять/ гривень.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

Вважає оскаржуване рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що 16 березня 2020 року між ним та ОСОБА_2 було укладеного договір купівлі-продажу нежитлового приміщення у будинку АДРЕСА_1 , згідно якого продавець продав, а він (покупець) купив спірне нежитлове приміщення за 275 000,00 грн. Постановляючи оскаржуване рішення про задоволення позову Львівської міської ради, суд першої інстанції не врахував, що він є добросовісним набувачем спірного нежитлового приміщення. При цьому, нежитлові приміщення загальною площею 46,1 кв.м на АДРЕСА_1 вибули з володіння територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської радиза наявності волі власника на передачу такого майна через Департамент землеустрою та планування забудови Львівського міськвиконкому на користь ОСОБА_2 , а тому таке не підлягає витребуванню з його володіння на підставі ст. 388 ЦК України. Вважає, що вирішуючи даний спір по суті, суд першої інстанції не врахував, що придбане ним приміщення було в аварійному стані та потребувало проведення ремонтних та реставраційних робіт, вартість яких становить орієнтовно 1 500 000 грн, що значно перевищує вартість самого приміщення. Витребувавши з його володіння спірне майно, суд порушив вимоги ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає невтручання держави у право на мирне володіння майном.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 скаргу підтримав з підстав, наведених у ній, просив скаргу задоволити.

Представник Львівської міської ради - Шевченко М.І.проти скарги заперечила.

У судове засідання, призначене на 01 серпня 2023 року, учасники справи не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав клопотання про відкладення розгляду справи,в якому посилався на необхідність ознайомлення з матеріалами справи, однак, зважаючи на тривалість розгляду справи судом апеляційної інстанції та відсутність підстав вважати, що право ОСОБА_3 на ознайомлення з матеріалами справи було обмежено,суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників справи по наявних матеріалах справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно положень ст.ст.12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до положень ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 2 ст. 327 ЦК України передбачено, що управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сесії вирішуються питання відчуження об`єктів комунальної власності.

Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно ст. 80 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальні громади, які реалізують право власності через органи місцевого самоврядування, є суб`єктами права комунальної власності.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статі 388 цього Кодексу, майно не може бути витребуване в нього.

Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, право власника згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України).

Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183 цс 18), відсутність спрямованого на відчуження майна рішення відповідного органу місцевого самоврядування (зокрема, його підроблення) означає, що власник волю на відчуження не виявляв.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 02 липня 2020 року у справі 461/7082/16-ц (провадження № 61-18553св19).

Згідно до п. 2.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.

У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Згідно правової позиції висловленої у постановах Верховного Суду України № 6-1цс15 від 11.02.2015 року та № 6-2069цс16 від 30.11.2016 року, дійсний власник, який не був стороною правочину, не був учасником судового розгляду і майно відчужене поза волею власника, то право власності на майно не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Судом встановлено, що будинок за адресою АДРЕСА_1 належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради на підставі ухвали Львівської міської ради № 60 від 26.09.2002 року «Про зарахування об`єктів нерухомого майна до комунальної власності територіальної громади м. Львова» (а.с.8).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого мана щодо об`єкта нерухомого майна від 04.02.2022 року, 21.12.2019 року проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення площею 46,1 кв. м на АДРЕСА_1 . Підстава для державної реєстрації - свідоцтво про право власності від 07.05.1999 року, видане Департаментом землеустрою та планування забудови Львівського міськвиконкому (а.с.5).

Як убачається з копії свідоцтва про право власності від 07.05.1999 року, таке видано ОСОБА_2 Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки на підставі наказу Департаменту землеустрою та планування забудови Львівського міськвиконкому (а.с.9).

16.03.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Амбросійчук Л.В., згідно якого продавець продав, а покупець купив нежитлове приміщення у будинку АДРЕСА_1 загальною площею 46,1 кв.м (а.с. 7).

Згідно п. 3 договору купівлі-продажу від 16.03.2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , право власності продавця на нежитлове приміщення у будинку АДРЕСА_1 підтверджується свідоцтвом про право власності на нежитлове приміщення, виданим Департаментом землеустрою та планування забудови Львівського міськвиконкому згідно наказу Департаменту землеустрою та планування забудови міста №720/432-08 від 07.05.1999 року, зареєстрованого у Львівському обласному державному комунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки та записаного в реєстрову книгу №16 за реєстровим №38793. Інформація про внесення відомостей до Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підтверджується витягом: індексний номер 194959424, виданим Управлінням державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, 26.12.2019 року, номер запису про власності: 34879532, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 (а.с.7).

26.11.2021 року Львівська міська рада звернулася до Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» з завою, в якій просила повідомити чи ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» видавало свідоцтво про право приватної власності ОСОБА_2 на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 , а також довідку від 11.12.2019 року № 2/4321.

Згідно відповіді Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 11.01.2022 року № 5790, свідоцтво про право власності від 07.05.1999 року на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 бюро не видавало, як і довідку від 11.12.2019 року за №2/4321, а замовлення за №2/4321 оформлялось щодо виготовлення технічного паспорта на будинок за адресою: АДРЕСА_2 .

При цьому, звертаючись до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, Львівська міська рада посилалася на те, що станом на травень 1999 року оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна регламентувалося Порядком оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, затвердженим рішенням виконавчого комітету від 05.02.1999 року №032. Так, згідно з цим Порядком оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, з видачею свідоцтва про право власності, проводиться районними адміністраціями за місцезнаходженням майна. Підготовка розпорядження голови районної адміністрації про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна проводиться районним відділом приватизації житла. Отже, реєстрація права власності не могла відбуватися на підставі наказу департаменту землеустрою та планування забудови міста, так як цей виконавчий орган не був уповноважений на оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна.

Задовольняючи позов Львівської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 набув право власності на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 на підставі документів, які йому не видавалися, а, відтак, не став належним власником спірного майна та не мав права ним розпоряджатися. При цьому, спірне нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 вибуло з володіння територіальної громади м. Львова без згоди Львівської міської ради, тобто поза волею власника майна, що є підставою для витребування такого майна від його добросовісного набувача відповідно до ст. 388 ЦК України.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю, оскільки такий відповідає матеріалам справи, якими встановлено, що спірне нежитлове приміщення вибуло з володіння власника - територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради поза його волею за відсутності прийнятого ним рішення про передачу у власність об`єкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , що є підставою для задоволення позовних вимог позивача про витребування такого майна з володіння ОСОБА_1 , який придбав нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 в особи, яка не мала права на його відчуження.

Доводи скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено 09 серпня 2023 року.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 09 серпня 2023 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левик

М.М. Шандра