Дата документу 05.04.2023Справа № 643/2434/22
Провадження № 2/554/915/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2023 року м.Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави

у складі: головуючого судді Чуванової А.М.,

за участю секретаря Проскурня Я.О.,

за участю учасників справи:

прокурор Тіхонова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві цивільну справу за позовною заявою керівника Салтівської окружної прокуратури м.Харкова Скуратович Р. в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно; третя особа: Державний реєстратор Крисинської сільської ради Богодухівського району Харківської області Зелений Валентин Вікторович,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року керівник Салтівської окружної прокуратури м.Харкова Скуратович Р. в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернувся до Московського районного суду м.Харкова з позовом до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, в якому просить скасувати рішення державного реєстратора Крисинської сільської ради Богодухівського району Харківської області Зеленого В.В. про державну реєстрацію, індексний номер:№50367342, об`єкту нерухомого майна №101, а саме: нежитлової будівлі літ. «Я-1», загальною площею 23,9 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 з одночасним припиненням права власності.

Позовна заява мотивована тим, що державним реєстратором Крисинської сільської ради Богодухівського району Харківської області Зеленим В.В. 18.12.2019 року прийнято рішення про державну реєстарцію індексний номер:№50367342, об`єкту нерухомого майна №101, а саме: нежитлової будівлі літ. «Я-1», загальною площею 23,9 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а також внесені відомості про право приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_1 . Відповідно до відомостей Державного реєстру, а саме Витягу №295290434 від 19.01.2022 року, підставою виникнення права власності був технічний паспорт б/н та довідка №3169, видані 17.12.2019 року ТОВ «Міжрегіональне бюро з технічної інвентаризації».

Вважав, що документи надані державному реєстратору не відповідали вимогам чинного законодавства. Не підлягало реєстрації право приватної власності на нерухоме майно.

Вказав, що відомості про реєстрацію речових прав на земельну ділянку по АДРЕСА_1 під нежитловою будівлею літ. «Я-1» в Державному реєстрі відсутні.

Такими діями державного реєстратора порушено інтереси громади міста Харкова. Адже своїм рішенням державний реєстратор фактично легалізував самочинне будівництво на території міста, яке проведено на земельній ділянці, яка перебуває в комунальній власності.

Зазначив, що рішень щодо передачі у власність або надання у користування земельної ділянки не виносилось, а отже ця земельна ділянка перебуває у власності громади міста Харкова.

Стверджував, що внаслідок прийняття оспорюваного рішення державного реєстратора ОСОБА_1 незаконно набув право власності на зазначений об`єкт.

Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 08.03.2022 року №2/0/9/-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», змінено територіальну підсудність Московського районного суду м.Харкова на Октябрський районний суд м.Полтави.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим по справі визначено суддю Барабанову В.В.

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 22.11.2022 року (суддя Барабанова В.В.) прийнято до провадження позовну заяву та вирішено розгляд проводити за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до розпорядження від 02.12.2022 року, у зв`язку з припиненням відрядження судді Барабанової В.В., призначено повторний автоматичний розподіл справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим по справі визначено суддю Чуванову А.М.

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 07.12.2022 року прийнято до провадження позовну заяву та вирішено розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін.

Прокурор Тіхонова Д.О. в судовому засіданні позов підтримала, просила вимоги задовольнити у повному обсязі з підстав, зазначених у позові.

Відповідач ОСОБА_1 до суду повторно не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином.

Суд вважає можливим, у відповідності до ст.223 ЦПК України, розглянути справу у відсутність відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів.

Третя особа: Державний реєстратор Крисинської сільської ради Богодухівського району Харківської області Зелений В.В. до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність третьої особи.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №295290434 від 19.01.2022 року, вбачається, що державним реєстратором Крисинської сільської ради Богодухівського району Харківської області Зеленим В.В. 18.12.2019 року прийнято рішення про державну реєстрацію індексний номер: №50367342, об`єкту нерухомого майна №101, а саме: нежитлової будівлі літ. «Я-1», загальною площею 23,9 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а також внесені відомості про право приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_1 .

Підстава для державної реєстрації: технічний паспорт б/н та довідка №3169, видані 17.12.2019 року ТОВ «Міжрегіональне бюро з технічної інвентаризації».

Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер № 50367342 від 20.12.2019 року 15:27:29, ОСОБА_2 , Крисинська сільська рада Богодухівського району Харківської області (а.с.25-26).

З довідки № 3169 від 17.12.2019 року, виданої ТОВ «Міжрегіональне бюро технічної інвентаризації» вбачається, що при проведенні поточної інвентаризації від 17.12.2019 року встановлено, що нежитлова будівля літера «Я-1» по АДРЕСА_1 , дійсно відповідає наступним характеристикам: нежитлова будівля, цегла, 1991 рік будівництва, загальна площа 23,9 кв.м, поверховість об`єкту 1. Самочинне перепланування, будівництво, реконструкція відсутні (а.с.17-18).

Також, матеріали справи містять технічний паспорт на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами літера «Я-1» в АДРЕСА_1 , в якому зазначено замовником технічної інвентаризації ОСОБА_1 . Вказано, що паспорт виготовлено станом на 17.12.2019 року (а.с.19-24).

Як вбачається з листа № 24596/0/226-21 від 26.12.2021 року в.о. директора Департаменту територіального контролю та земельних відн6осин Харківської міської ради, Харківська міська рада не володіє документами, що стали підставою для проведення державної реєстрації права власності на нежитлову будівлю літ. «Я-1» по АДРЕСА_1 .

Також повідомлено, що Харківська міська рада позбавлена можливості подати до суду позовну заяву, яка б відповідала вимогам ст.175 ЦПК України (а.с.33).

Відповідно до статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За положеннями статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (статті 15, 16 ЦК України).

За змістом частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб у межах заявлених ними вимог.

У частині другій статті 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає у з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

За статтею 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Марченко М. В. проти України», заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

У постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 715/2316/18 (провадження № 61-3755св20) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні».

Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Звертаючись до суду з позовом про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прокурор в інтересах держави в особі Харківської міської ради вказував на порушення ОСОБА_2 під час здійснення реєстрації права власності на нежитлову будівлю літ. «Я-1», загальною площею 23,9 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Зокрема, документи, надані державному реєстратору, не відповідали вимогам чинного законодавства.

Вказав, що відомості про реєстрацію речових прав на земельну ділянку по АДРЕСА_1 під нежитловою будівлею літ. «Я-1» в Державному реєстрі відсутні, на підставі чого не підлягало реєстрації право приватної власності на нерухоме майно.

Зазначив, що такими діями державного реєстратора порушено інтереси громади міста Харкова. Адже своїм рішенням державний реєстратор фактично легалізував самочинне будівництво на території міста, яке проведено на земельній ділянці, яка перебуває в комунальній власності. В свою чергу рішень щодо передачі у власність або надання у користування земельної ділянки за цією адресою не приймалось, на розгляд сесії Харківської міської ради не виносилось. Стверджував, що внаслідок прийняття оспорюваного рішення державного реєстратора ОСОБА_1 незаконно набув право власності на зазначений об`єкт.

За статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі в редакції на час спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини 3 статті 10 вказаного Закону встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Згідно із статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором у випадку подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством. У разі невиконання заявником зазначених у рішенні вимог у строк, встановлений у частині третій цієї статті, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав (статті 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Статтею 24 вказаного закону передбачено підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень, однією з яких, зокрема, є заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону.

Тобто, статтями 23, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено порядок дій державного реєстратора у разі подання документів не в повному обсязі або невідповідності документів вимогам Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, правовстановлюючими документами, на підставі яких 18.12.2019 року зареєстровано право власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю літ. «Я-1», загальною площею 23,9 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , є технічний паспорт, виданий 17.12.2019 року ТОВ «Міжрегіональне бюро з технічної інвентаризації»; довідка № 3169 від 17.12.2019 року, видана ТОВ «Міжрегіональне бюро технічної інвентаризації». ОСОБА_1 не є ані власником, ані користувачем земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з чим державна реєстрація права власності на нежитлову будівлю за ОСОБА_1 проведена з порушенням вимог законодавства, оскільки ОСОБА_1 всупереч вимогам статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не подав державному реєстратору документ, що підтверджує виникнення, перехід або припинення речових прав на нерухоме майно, що є підставою вважати, що державний реєстратор незаконно зареєстрував за ним право власності.

Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18) та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав (пункт 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №905/2260/17, провадження № 12-173гс18)).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року по справі № 201/5625/17 (провадження № 61-6193св21) зроблено висновок, що «відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих приписах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об`єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 4 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання».

У позові прокурор стверджував про порушення відповідачем прав територіальної громади на земельну ділянку самочинним будівництвом. Однак, позивачем не доведено наявності порушених прав та законних інтересів територіальної громади м. Харкова при реєстрації права власності на нежитлову будівлю літ. «Я-1», загальною площею 23,9 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 , факту захоплення ним земельної ділянки через здійснення самочинного будівництва.

За таких обставин, позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав, які заявлені саме у зв`язку з здійсненням на думку прокурора самочинного будівництва є неефективними способами захисту.

Саме такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 521/21538/19 провадження № 61-204св22.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі №916/2791/13 вказала, що реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного.

У разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням (частина перша статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

У таких спорах органи державного архітектурно-будівельного контролю діють лише як адміністративний орган, а метою звернення з позовом є не перехід речового права на об`єкт нерухомості, а приведення будівлі у відповідність до імперативних вимог публічно-правових норм, спрямованих на захист суспільних інтересів.

Повноваження зі здійснення контролю за технічним станом, використанням, утриманням і схоронністю об`єктів житлового фонду передбачають не лише виявлення факту правопорушення, притягнення винуватої особи до юридичної відповідальності, але також припинення цього правопорушення й усунення його негативних наслідків, зокрема, на виконання владного управлінського припису.

Тобто, зазначені правовідносини не завершуються фіксацією факту адміністративного правопорушення та притягненням винуватої особи до юридичної відповідальності, а продовжують існувати до моменту припинення правопорушення, усунення його негативних наслідків, виконання владного припису або визнання його незаконним і скасування.

Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 579/968/17.

Таким чином, проведена державна реєстрація змін речового права не змінює правової природи самочинного будівництва та не позбавляє органи державного архітектурно-будівельного контролю її владних повноважень щодо усунення встановлених порушень у сфері містобудівної діяльності, а скасування зазначеної державної реєстрації саме по собі не забезпечить усунення цих порушень.

Ефективним способом усунення виявлених порушень для органу державного архітектурно-будівельного контролю є винесення припису щодо власника об`єкта нерухомості про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису та у разі невиконання такого припису в установлений строк, - звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням.

При цьому органи державного архітектурно-будівельного контролю мають довести, що здійснене будівництво є самочинним.

Отже, у даній справі спосіб захисту, обраний прокурором в інтересах держави в особі Харківської міської ради, з огляду на повноваження міської ради зі здійснення державного архітектурного-будівельного контролю та права, які позивач вважав порушеними, є неналежним, що тягне за собою відмову у задоволенні позову.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №378/596/16-ц).

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 03 березня 2021 року в справі № 641/2156/19-ц (провадження № 61-7447св20), від 17 лютого 2021 року в справі № 642/5660/18 (провадження № 61-4110св20), від 28 вересня 2022 року у справі №638/18616/18 (провадження № 61-10762св21).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12,13,81,141,259,263-265,268 ЦПК України, ст.ст.11,13,16,376 ЦК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову керівника Салтівської окружної прокуратури м.Харкова Скуратович Р. в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно; третя особа: Державний реєстратор Крисинської сільської ради Богодухівського району Харківської області Зелений Валентин Вікторович.

Рішення може бути оскаржене на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду на підставі ч. 1 ст. 355 ЦПК України подається безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Учасники справи:

позивач: Салтівська окружна прокуратура м.Харкова, місцезнаходження, 61038, м.Харків, вул. Маршала Батицького,23, яка діє в інтересах Харківської міської ради, , м-н Конституції, 7, м. Харків;

відповідач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ;

третя особа: Державний реєстратор Крисинської сільської ради Богодухівського району Харківської області, місцезнаходження: 62144, Харківська область Богодухівський район, с.Крисине, вул.Робоча,1-а, .

Повний текст судового рішення складено 10.04.2023 року.

Суддя А.М.Чуванова