ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

Головуючого Биліни Т.І.,

суддів: Зайцевої С.А., Максюти Ж.І.,

за участю секретаря Заворотного К.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк,

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк Приватбанк, третя особа, що не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Леонідівни про визнання дій заставодержателя протиправними і скасування державної реєстрації прав власності, -

ВСТАНОВИЛА:

08 липня 2019 року позивач звернулася із вимогами про визнання дій відповідача протиправними, такими що порушують п.1 ч.1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та п. 26 іпотечного договору, просила скасувати реєстрацію права власності АТ КБ «Приватбанку» на квартиру АДРЕСА_1 , яку здійснив приватний нотаріус ДМНО Вдовідна Ліана Леонідівна за номером запису 17157399 і рішенням КБ «Приватбанк» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32092157 від 25.10.2016.

Свої вимоги обґрунтовала тим, що між нею та банком укладено кредитний договір від 19.08.2005, на забезпечення якого укладено іпотечний договір за яким було передано в іпотеку квартиру, розташовану за вказаною адресою. Вважає що реєстрація права власності на її квартиру за АТ КБ «Приватбанк» суперечать та порушує законодавство, оскільки письмової вимоги від відповідача із змістом, що відповідає вимогам ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» не надходило, згоди на звенення стягнення боргу шляхом перереєстрації права власності на квартиру після набрання чинності законом №1304-VІІ не надавала, реєстрація була здійснена за відсутності рішення щодо державної реєстрації права заявника. Також в провадженні суду на розгляді перебуває справа за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за її зустрічним позовом. (а.с.1-4)

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Скасувано державну реєстрацію права власності АТ КБ«Приватбанк» на квартиру АДРЕСА_1 , яку здійснив приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовідна Ліана Леонідівна за номером запису 17157399, і рішенням АТ КБ «Приватбанк» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32092157 від 25.10.2016. Вирішено питання щодо судового збору. (а.с.159-163)

Не погодившись з рішенням суду АТ КБ«Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в позові в частині задоволенних позовних вимог.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що згідно договору іпотеки від 19.08.2005 року пунктом 21 сторони погодили можливість звернення стягненя на предмет іпотеки, яке здійснюється у випадках передбачених п.п.15.7.1, 15.7.2, 15.9 цього договору та згідно ЗУ «Про іпотеку», щодо здійсненя у позасудовому порядку шляхом переходу права власності на предмет іпотеки. Таким чином, банк обрав передбачений положеннями іпотечного договору та ст.ст.35,37 Закону України «Про іпотеку» спосіб захисту прушенного права. Боржнику було направлено повідомлення та після спливу 30 денного терміну вчинено звернення стягненя на предмет іпотеки. Посилання позивача на Закон України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» безпідставне, так як його положення розповсюджуються тільки щодо відчуження такого майна без згоди власника. (а.с.166-174)

ОСОБА_1 правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, на подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористалася, відзиву на апеляційну скаргу не подала.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Суд першої інстанції зазначив, що правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 5ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 серпня 2005 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» укладено кредитно-іпотечний договір № DNHDGK01270192 в розмірі 358400 доларів США.

Для забезпечення виконання кредитного договору 19 серпня 2005 року між тими самими сторонами укладено іпотечний договір № DNHDGK01270192 реєстр. №5517, за яким було передано в іпотеку належну позивачці квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 21 договору іпотеки від 19 серпня 2005 року сторони погодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п. п. 15.7.1, 15.7.2, 15.9 договору, згідно із ЗУ «Про іпотеку» на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі.

Пунктом 26 зазначеного договору визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця, або продажу іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця.

З реєстраційної справи № 101 вбачається, що відповідачем були направлені вимога про усунення порушення основного зобов`язання (вих. №45 від 27.07.2016) та повідомлення про намір здійснити перехід права власності до іпотекодержателя на предмет іпотеки (лист за №174 від 09.09.2016), які отримані позивачем 02 серпня 2016 року та 13 вересня 2016 року.

Згідно наявної в матеріалах справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно значиться ПАТ КБ «Приватбанк» (номер запису про право власності 17157399). Підстава виникнення права власності: договір іпотеки, серія та номер 5517, виданий 19.08.2005, виданий приватним нотаріусом ДМНО Бондар І.М. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32092157 від 28.10.2016 09:42:42, приватним нотаріусом ДМНО Вдовіною Л.Л. (а.с.10)

Задовольняючи частково вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з наступних норм права.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, їх обтяжень визначені у ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відповідно до п.1 ч. 1 якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно п. 1 ч. 1ст. 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Положення ст. 572 ЦК України встановлюють, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про Іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати, в тому числі: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

При цьому згідно із ч.ч.1, 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, шо є предметом іпотеки.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Пунктом 60 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015 встановлено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці або податковій заставі, також подається документ, що підтверджує наявність факту згоди іпотекодержателя або контролюючого органу на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна.

Крім того, пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015, передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п. 1 якого не може бути примусове стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника, майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

У свою чергу, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Тому, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки зазначений Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, тому є лише правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Таким чином, положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлена загальна заборона примусового стягнення такого майна без згоди власника (незалежно від суб`єкта, який здійснює таке стягнення), що фактично і було зроблено за результатами прийняття оскаржуваного у даній справі рішення.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 року по справі №802/1340/18-а та від 19 травня 2020 року по справі №644/3116/18 та у постановах Верховного Суду від 10.02.2021 року по справі №754/9842/19, від 18.02.2021 року по справі №756/13679/16-ц.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, якими ці правовідносини регулюються.

Разом з цим, судом першої інстанції встановлено, що сторони договору досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя, що випливає з пунктів 15.7.1 та 15.7.2 договору іпотеки.

Предмет іпотеки був переданий банку в забезпечення виконання умов споживчого кредиту, виданого у доларах США, зважаючи, що площа спірної квартири становить 52,30 кв.м., дане майно використовується позивачем як місце її постійного проживання, а, відтак, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що до правовідносин сторін, які виникли з приводу звернення стягнення на предмет іпотеки повинен бути застосований Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому відповідач в силу зазначених положень Закону не міг вчиняти дії щодо звернення стягнення на дане майно.

Доводи апелянта із цього приводу суперечать висновкам Верховного Суду та до уваги колегією суддів не беруться.

Отже, суд першої інстанції вірно з`ясував характер спірних правовідносин та вважав доведеними позивачем обставини наявності заборони на вчинення дій, пов`язаних з переходом права власності на квартиру, власником якої вона є, до відповідача, як іпотекодержателя, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції вірно визначено характер спірних правовідносин та матеріальні норми права, якими ці правовідносини регулюються.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: С.А.Зайцева

Ж.І.Максюта