КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/7225/22
Провадження № 2/552/426/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.04.2023 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

Головуючого судді Турченко Т.В.,

При секретарі Коробко Т.М.,

За участю адвокатів Кузьміної С.В., Щербини Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди матері, -

В С Т А Н О В И В :

13 жовтня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди матері, мотивуючи свій позов тим, що 01.08.2008 року між ним та відповідачкою було укладено шлюбу, який рішенням Ленінського районного суду м.Харкова 12.07.2019 року було розірвано. Від даного шлюбу вони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьки усно домовилися про проживання доньки разом з матір`ю. ОСОБА_1 добровільно сплачував аліменти. За весь час між ними не було спорів щодо визначення місця проживання дитини. Після воєнного вторгнення РФ до України, позивач вирішив покинути України та тимчасово переїхав до Федеративної Республіки Німеччина. Ель ОСОБА_4 відмовилася покидати Україну та не дозволила зробити це і доньці. Вони продовжили проживати у м.Харків. На його вмовляння надати дозвіл на вивезення доньки у безпечне місце до ФРН, вона постійно надавала відмову. Наразі ситуація у м.Харків стала кращою, проте його турбує фізичний та моральний стан дитини після всього пережитого і він хотів би отримати дозвіл в судовому порядку на вивезення доньки закордон до ФРН для її відпочинку, обстеження, оздоровлення та зміни обстановки. Така поїздка сприятиме підвищенню рівня світогляду доньки, покращить стан її фізичного, духовного та морального розвитку, що відповідатиме інтересам дитини. В зв`язку з чим просив суд надати ОСОБА_1 дозвіл на оформлення документів тимчасового виїзду за межі України неповнолітньої доньки ОСОБА_3 без згоди матері ОСОБА_2 . Надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини ОСОБА_3 за межі України до Федеративної Республіки Німеччини на строк, що не перевищує одного місяця, без згоди та супроводу матері ОСОБА_2 , у супроводі батька ОСОБА_1 .

14.10.2022 року судом відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

16.11.2022 року на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_2 на позовну заяву. У відзиві відповідач вказує на те, що вона з позивачем дійсно перебувала в зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дійсно у них не було жодних суперечок, щодо визначення місця проживання дитини з нею. Як слідує зі змісту позовної заяви: «Після воєнного вторгнення РФ до України, він вирішив покинути України та тимчасово переїхав до Федеративної Республіки Німеччина. Ель ОСОБА_4 відмовилася покидати Україну та не дозволила зробити це і доньці. Вони продовжили проживати у м.Харків. На його вмовляння надати дозвіл на вивезення доньки у безпечне місце до ФРН, вона постійно надавала відмову. Наразі ситуація у м.Харків стала кращою». Позивач жодного разу письмово не звертався до неї з питанням їхнього виїзду з дитиною за кордон. Так під час приватних розмов від нього надходили ультимативні вимоги щодо їхнього виїзду з дитиною за кордон у визначені ним країни: Республіка Польща, де мешкає його брат, або Республіка Германія, де наразі перебуває позивач. Крім того, у приватних розмовах позивач неодноразово зазначав бажання віддати доньку на виховання його матері, яка мешкає в Єгипті з їхніми звичаями та традиціями. Також слід зазначити, що ОСОБА_1 є іноземцем, власності в Україні не має і єдине, що його пов`язує з нашою країною це донька ОСОБА_3 та борг в сумі 210 489 грн. 65 коп. перед АТ КБ «ПриватБанк» відповідно до рішення Полтавського апеляційного суду від 21.09.2022 року. В дитини з батьком складаються не прості стосунки. Крім того, при вирішенні даного спору потрібно враховувати саме інтереси дитини. А тому просила суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

23.12.2022 року представником позивача адвокатом Кузьміною С.В. надано до суду заперечення на відзив по справі, в якому наполягали на задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

02.01.2023 року позивач ОСОБА_2 подано заперечення на відповідь на відзив, в якому просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Кузьміну С.В., відповідача ОСОБА_2 , її адвоката Щербину Л.О., представника третьої особи Служби у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, допитавши свідка неповнолітню ОСОБА_3 , вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.08.2008 року, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м.Хакова від 12.07.2019 року. Рішення набрало законної сили 12.08.2019 року.

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 13.04.2010 року ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 . Батьками дитини записані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно з ч.1, ч.2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. (ч.2 ст.150 СК України)

Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтею 141 СК України визначена рівність обсягу прав і обов`язків батьків відносно дитини, незалежно від розірвання шлюбу чи проживання їх окремо від дитини.

Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і нормами міжнародного права. Статтею 18 Конвенції про права дитини проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними.

Відповідно до абзацу третього ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновителів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України, і в`їзду в Україну громадяни України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 № 231.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 №231 визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57, передбачають, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; а також у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п.4 постанови).

З аналізу вказаних правових норм вбачається, що тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Питання про виїзд за кордон дитини, яка не досягла шістнадцятирічного віку, у разі відсутності згоди одного з батьків, вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, мети виїзду.

Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та статей 141, 153, 157 СК України.

Частина 1 ст.4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Тобто, об`єктом захисту в позовному провадженні є порушене, невизнане або оспорюване право чи охоронюваний законом інтерес. Не можуть бути задоволені позовні вимоги щодо захисту права, яке може бути порушене в майбутньому і щодо якого невідомо, чи буде воно точно порушене. Так само не може бути задоволена вимога про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди одного з батьків, якщо невідомо, чи буде необхідність в отриманні такого дозволу, а якщо і настане така необхідність, можливо, відповідач безперешкодно його надасть.

Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач просить надати йому дозвіл на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди матері до ФРН на строк, що не перевищує один місяць.

Проаналізувавши встановлені на підставі поданих доказів фактичні обставини в

контексті вищевказаних норм чинного законодавства, суд приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення позову в цій частині.

Правова позиція суду, покладена в основу такого результату розгляду справи, ґрунтується на тому, що основною обставиною, яка підлягає доведенню в межах предмету доказування у справі (окрім інших та логічних - як то наявність у сторін спільної дитини, яка не досягла 16-річного віку, потреба в цієї дитини у виїзді за кордон з тих чи інших підстав тощо), є безпідставне ненадання чи ухилення одного з батьків (відповідача) від надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон спільної дитини сторін, яка не досягла 16-річного віку. Доказами означеного факту можуть бути не отримане з вини адресата чи безпідставно ним проігнороване письмове звернення, звернення за допомогою зв`язку через мережу Інтернет, смс-повідомлень чи зафіксоване в будь-якій іншій придатній для дослідження в суді формі (звуко-, відеозапис) звернення матері до батька дитини щодо необхідності з`явитись до нотаріальної контори у певний день та час для надання дозволу для виїзду цієї дитини за кордон (із зазначенням країни та проміжку часу для виїзду), покази свідків, присутніх при усному зверненні матері до батька дитини з приводу надання останнім оформленого належним чином дозволу на виїзд дитини за кордон, а також зафіксована письмовими чи іншими належними і допустимим доказами безпідставна пряма відмова відповідача в наданні дозволу на виїзд спільної дитини сторін за кордон. Неподання позивачем суду доказів на підтвердження фактів прямої відмови у наданні дозволу чи ухилення від надання дозволу на виїзд дитини за кордон другим з батьків є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Аналогічну правову позицію висловив і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїх ухвалах від 11 червня 2015 року у справі №6-12521св15 та від 29 липня 2015 року у справі №6-10368св15.

Позивач у даній цивільній справі обмежився виключно абстрактними посиланнями в тексті позову на відмову відповідача надати такий дозвіл, при цьому жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних заявлених обставин стороною позивача суду не було надано, в зв`язку з чим суд вважає заявлені стороною позивача обставини лише припущеннями, на яких у відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України суд не може ґрунтувати своє рішення. Останнє, в свою чергу, є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька дитини.

Відмовляючи у задоволенні позову про надання дозволу, без згоди матері, на виїзд за кордон України, неповнолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення дитиною 16 річного віку, суд також керується і тим, що відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N /97-ВР.

В судовому засіданні неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначила, що, хоч вона й любить свого батька ОСОБА_1 , проте виїжджати за межі України вона не бажає навіть на короткий термін. Дівчинка це пояснює тим, що з батьком вона ніколи не проживала, вона його боїться. Адже з батьком у неї різні погляди на життя. Крім того, в Україні в неї знаходиться мама, яку вона дуже любить і не хоче перебувати без неї за кордоном. Також в Україні вона відвідує школу, тут знаходяться її друзі, різні гуртки. А також зазначила, що вона хоче бути поряд з матір`ю та проживати разом з нею.

Позивач не довів, що його прагнення проживати з дитиною за межами України обґрунтовані саме інтересами дитини, при цьому, відсутні гарантії того, що у випадку транскордонного переміщення дитини вона повернеться до України, та той із батьків, який проживає окремо, зможе встановлювати контакт з дитиною на регулярній основі. Навпаки, позивач зазначає, що виїзд необхідний дитині для проживання за межами України, що, на думку суду, може суперечити як інтересам дитини, так і іншого з батьків, який втратить можливість спілкування з дитиною.

Крім того, суд звертає увагу на те, що в судовому засіданні була допитана представник Служби у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, яка в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди матері просила відмовити, оскільки дитина не бажає проживати за кордоном разом з батьком та висловила побажання проживати разом з матір`ю на Україні, де знаходиться школа, друзі, гуртки.

Наведені вище факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем не було доведено ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, а тому суд відмовляє в задоволенні позову про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди матері.

Оскільки, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати, суд залишає за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.3-13, 77, 78, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди матері відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом 30-ти днів з дня його проголошення безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа Служба у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради: юридична адреса: м.Харків, вул.. Полтавський шлях, будинок, 46.

Повний текст виготовлено 10.04.2023 року.

Головуючий суддя Т.В.Турченко