ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2023 року м. Чернівці

Справа № 713/786/22

Провадження №22-ц/822/38/23

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.

секретар Собчук І.Ю.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 ,

треті особи за зустрічним позовом приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Олійник Ю.М., ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 16 листопада 2022 року, головуючий у І-й інстанції Кириляк А.Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та зняття з реєстрації.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою також зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та мати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Посилався на те, що 18 грудня 2021 року рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Протягом тривалого періоду часу відповідачка ОСОБА_2 здійснювала неодноразові порушення правил співжиття, у зв`язку з чим він звертався до Вижницького районного відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області із заявою про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності, оскільки остання здійснювала йому перешкоди та не впускала до будинку.

Крім того, ОСОБА_3 неодноразово зверталася до правоохоронних органів з заявами про те, що її невістка ОСОБА_2 вчиняє відносно неї домашнє насильство, що унеможливлює подальше проживання з нею в одному будинку.

Зазначав, що ОСОБА_2 вселилась у житло як член сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Після розірвання шлюбу відповідачка спільним побутом з ним не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна.

Просив усунути перешкоди у здійсненні ним права власності житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення з нього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зняти її з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

У липні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи - приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Олійник Ю.М., ОСОБА_3 , про визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що судовим рішенням у цивільній справі про розірвання шлюбу між сторонами встановлено, що з 29 липня 1989 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Після укладення шлюбу ОСОБА_2 почала проживати в господарстві відповідача, який станом на 15 квітня 1991 року належав до суспільної категорії - колгоспний двір, головою якого був батько відповідача ОСОБА_6 .

Згідно з записами погосподарських книг за 1986-1990 роки та 1991-1995 роки житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 відносився до суспільної групи - колгоспний двір, головою якого був ОСОБА_6 ..

Посилалася на те, що станом на 15 квітня 1991 року, на момент припинення колгоспного двору, четверо членів колгоспного двору: ОСОБА_6 голова колгоспного двору, ОСОБА_3 - член колгоспного двору, ОСОБА_1 - член колгоспного двору, та ОСОБА_2 - член колгоспного двору, кожному належало у дворі право власності по 1/4 частині. Отже, позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_2 належить 1/4 частка даного майна, як майно колишнього колгоспного двору, а так само позивачу за первісним позовом - ОСОБА_1 належить 1/4 частка спірного майна.

Вважає, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом видано з порушенням вчинення нотаріальних дій, оскільки на момент смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкодавцю ОСОБА_6 належала 1/4 частка у спадковому майні, а не весь будинок із належними до нього господарськими будівлями та спорудами.

Після смерті ОСОБА_6 на протязі шести місяців ніхто із спадкодавців, як по заповіту - ОСОБА_7 , так і по закону дружина спадкодавця ОСОБА_6 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до нотаріуса про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини не зверталися.

Спадкова справа була заведена тільки у 2021 році, після звернення ОСОБА_1 про отримання Свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Вважала, що 04 серпня 2021 року приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Олійник Ю.М. порушила п.4,9, 4.10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами, позбавила права власності ОСОБА_3 на обов`язкову частку, оскільки на час смерті ОСОБА_6 його дружині ОСОБА_3 було 66 років і вона мала та має право на обов`язкову частку в спадщині. Вона була зареєстрована та проживала із спадкодавцем на день смерті та на протязі шести місяців не подавала заяву до нотаріальної контори про відмову від спадщини, яка відкрилася після смерті її чоловіка ОСОБА_6 ..

Видавши спадкоємцю ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Олійник Ю.М. порушила законні права та інтереси позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 , як співвласника 1/4 частини житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, та порушила законні права та інтереси ОСОБА_3 , яка має право на обов`язкову частку.

Підставою для визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за заповітом є також та обставина, що після 15 квітня 1991 року, а особливо після смерті ОСОБА_6 , позивач ОСОБА_2 разом з відповідачем ОСОБА_1 в спірному господарстві значно покращили будинок, внаслідок чого значно збільшилась його вартість. Так, вони побудували кочегарку та баню (парна), в 1992 році до котельні добудували велику житлову кімнату, в 1994 році побудували велику нову житлову кімнату, в 1994 році побудували нову велику стайню, в 1998 році поклали нові бетонні паркани, в 2005 році поклали вхідні ворота (браму), 2007 році побудували новий гараж, три під навіси для дров, влітку 2008 року в будинку дерев`яні вікна замінили на пластикові, а пізно восени цього року в будинку замінили двоє дерев`яних дверей на пластикові, зробили капітальний ремонт у двох кімнатах в будинку.

Просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, бланк НРК 874022, серія та номер 690, видане 04 серпня 2021 року приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Олійник О.М., визнати за позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , як на майно, яке належало колгоспного двору, та стягнути судові витрати.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 16 листопада 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічному позові ОСОБА_2 відмовлено.

На рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 16 листопада 2022 року представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні зустрічного позову, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити в повному обсязі зустрічний позов ОСОБА_2 .

Посилається на те, що рішення суду в частині відмови у позовних вимогах за зустрічним позовом є необґрунтованим та ухвалено з порушенням норм матеріального права.

Зазначає, що сторонами та судом першої інстанції не заперечується факт належності господарства станом на 15 квітня 1991 року до суспільної категорії колгоспний двір. Суд прийшов до помилкового висновку, що станом на 15 квітня 1991 року ОСОБА_2 втратила свою частку в майні колгоспного двору, оскільки стала членом колгоспного двору після укладання шлюбу 29 липня 1989 року і до 15 квітня 1991 року не менш як три роки поспіль не брала участі своєю працею і засобами у веденні загального господарства двору.

ОСОБА_1 не доведено, що з 29 липня 1989 року до 15 квітня 1991 року ОСОБА_2 не брала участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства. В судовому засіданні третя особа ОСОБА_3 пояснила, що її син із невісткою до ІНФОРМАЦІЯ_4 провели газ, побудували стодолу та гараж.

Суд залишив поза увагою, що з 1991 року ОСОБА_2 була членом колгоспу, про що зазначено у витягу із погосподарської книги за 1991 рік ланкова. Отже, станом на 15 квітня 1991 року ОСОБА_2 не втратила право на частку в майні колгоспного двору.

Зазначає, що після смерті ОСОБА_6 , на протязі шести місяців, ОСОБА_3 не зверталася до нотаріуса із заявою про відмову від прийняття спадщини, а тому подана ОСОБА_3 заява про відмову від прийняття спадщини у 2021 році є нікчемною. Прийнявши зазначену заяву, приватний нотаріус Олійник Ю.М. грубо порушила вимоги закону.

До моменту видачі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом у 2021 році, право власності ОСОБА_2 , як співвласника майна колишнього колгоспного двору, ніяким чином не було порушено.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Крім того, на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 16 листопада 2022 року представник позивача ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 , та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_6 в повному обсязі.

Посилається на те, що рішення суду в оскаржуваній частині є незаконним, необґрунтованим та таким, що грубо порушує норми матеріального та процесуального права.

Зазначає, що ОСОБА_2 вселилась у житло в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Після розірвання шлюбу відповідачка спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якій просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що в нього дійсно існують перешкоди у доступі, користуванні чи розпорядженні своєю власністю. Також не встановлено в ході розгляду справи, що відповідачка чинить перешкоди позивачу у користуванні чи розпорядженні його власністю.

Надані позивачем та його представником докази про те, що у власності ОСОБА_8 перебуває житловий будинок, не спростовують факту, що відповідачка має можливість проживати в даному будинку. Докази того, що у відповідачки є інше житло, де б вона могла проживати, відсутні.

Оскільки ОСОБА_9 проживала в житловому будинку в АДРЕСА_1 , який відноситься до суспільної групи колгоспний двір, з 29 липня 1989 року, вона не набула права на частку у даному майні. Інших належних та допустимих доказів про те, що вона більше ніж три роки поспіль проживала у будинку до 15 квітня 1991 року та вела спільне господарство з членами даного двору, суду не надано.

На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що зберіглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. З вимогою про поновлення процесуальних строків ОСОБА_2 до суду не зверталася.

Однак з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погодитись не може, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Як зазначено у частині першій статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 28 грудня 2021 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

У витязі з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 268928861 від 04.08.2021 року власником житлового будинку з господарськими спорудами та побудовами будівлями, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 ..

З відповіді, наданої начальником Вижницького РВП від 17 лютого 2022 року, вбачається, що 25 червня 2021 року до відділу поліції надходило повідомлення від ОСОБА_1 про те, що 25 червня 2021 року, біля 10.00 год. його не впускала до будинку колишня дружина ОСОБА_2 і відносно останньої складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУпАП, який переданий на розгляд до Вижницького районного суду.

З відповіді, наданої начальником Вижницького РВП від 09 грудня 2021 року на адресу ОСОБА_10 , вбачається, що відносно її невістки складено протокол за ст.173-2 ч.1 КУпАП, який для розгляду буде направлено до Вижницького районного суду.

Згідно з довідкою про склад сім`ї ОСОБА_3 за №4-291 від 16 лютого 2022 року вона зареєстрована в АДРЕСА_1 , у даному будинку також зареєстровані ОСОБА_1 син та ОСОБА_2 - невістка.

Витягом з погосподарської книги за 1986-1990 роки підтверджується, що головою колгоспного двору, розташованого в с. Мілієве, був ОСОБА_6 . Членами сім`ї є ОСОБА_3 , 1937 р.н., син ОСОБА_1 ,1961 р.н. та невістка ОСОБА_2 ,1961 року народження.

В матеріалах справи міститься посвідчення про інвалідність серії НОМЕР_1 від 11.05.2006 року, з якого вбачається, що ОСОБА_2 є інвалідом 2- гої групи.

Відповідно до довідки, виданої Вижницьким РБТІ від 30 червня 2021 року, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , в книгах державної реєстрації не зареєстровано.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та зняття з реєстрації та апеляційної скарги ОСОБА_1 , суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно з частинами першою-другою статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Частиною 1 статті 116 ЖК України встановлено: якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують житлове приміщення або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого житлового приміщення.

Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" N 2 від 12 квітня 1985 року, при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів (заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, а також заходи громадського впливу).

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Подібний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 25.04.2018 р. по справі № 295/16994/15-ц, у якої Верховний Суд роз`яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, доказів того, що у позивача дійсно існують перешкоди в доступі, користуванні та розпорядженні своєю власністю, суду не надано. Також не встановлено під час розгляду справи, що відповідач ОСОБА_2 чинить перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні його власністю.

Також не надано позивачем та не здобуто судом доказів того, що ОСОБА_2 систематично руйнує чи псує жиле приміщення, систематично порушує правила співжиття та робить неможливим для інших проживання з нею в одному будинку.

За встановлених обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 та її апеляційної скарги, слід зазначити наступне.

Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин (далі - ЦК Української РСР), майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).

Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь в його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору у складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини.

Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року у справі № 688/21/17-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 454/1187/17-ц.

Частиною першою статті 112 ЦК Української РСР передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.

Згідно з частиною другою статті 123 ЦК Української РСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

15 квітня 1991 року набув чинності Закон України від 07 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність», яким було передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітні та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке зберіглося.

Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69).

За змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалася залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Члени колгоспу, які працювали у міжгосподарських організаціях, відносилися до суспільної групи колгоспників.

Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК Української РСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15.

З матеріалів справи вбачається та сторонами справи не оспорюється, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 станом на 15 квітня 1991 року відносився до суспільної групи господарств колгоспний двір, а головою колгоспного двору був ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується витягами з погосподарської книги в період 1986 по 1995 роки (а.с. 52-55).

Досліджуючи обставини справи, чи була позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 станом на 15 квітня 1991 року членом колгоспного двору по АДРЕСА_1 , слід виходити з наступного.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зважаючи на характер наявного спору, у справі підлягає з`ясуванню чи була ОСОБА_2 станом на 15 квітня 1991 року членом колгоспного двору.

У порушення норми статті 12 ЦПК України суд першої інстанції не вжив заходів для з`ясування указаних обставин.

Згідно з записами погосподарських книг за 1991-1995 роки по колгоспному двору за адресою: АДРЕСА_1 , з 1991 року ОСОБА_2 значиться працівником к-п «Рад Бук» чл. ланки.

До відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 долучила архівний витяг №07-04/5 від 11.01.2023 року, з якого вбачається, що протоколом №2 Загальних зборів колгоспників колгоспу « ОСОБА_11 » від 06 червня 1991 року, ухвалено ОСОБА_2 прийняти в члени колгоспу з 04 березня 1991 року (а.с.214).

Зазначений доказ колегія суддів долучила до матеріалів справи для встановлення моменту набуття членства ОСОБА_2 в колгоспі «Радянська Буковина», оскільки зазначений доказ не є новим доказом у розумінні статті 367 ЦПК України, а лише підтверджує раніше подані докази, які містяться у матеріалах справи (постанова Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 761/24136/15-ц (провадження № 61-20393св21).

Отже, ОСОБА_2 станом на 15 квітня 1991 року була членом колгоспного

двору за адресою: АДРЕСА_1 .

В постанові Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц зазначено, що всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що станом на 15 квітня 1991 року членами колгоспного двору в господарстві по АДРЕСА_1 були: ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які мали право на 1/4 частину кожний в майні колгоспного двору.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про зменшення частки працездатного члена двору не зверталися, а тому підстави для зменшення частки останньої в майні колгоспного двору відсутні.

Щодо перебігу позовної давності у спірних правовідносинах.

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (§ 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Stubbings and Others v. the United Kingdom»; § 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, не достатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17).

Верховний Суд у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 57/314-6/526-2012 зазначив, що «для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

При цьому, за змістом зазначеної норми (стаття 261 ЦК України) законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Якщо встановити день, коли особа довідалася про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.

Під можливістю довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатися про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Визначаючи початковий момент перебігу позовної давності у спірних відносинах, колегія суддів виходить з того, що право на позов у ОСОБА_2 виникло з видачою на спадкоємця ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 серпня 2021 року.

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» визначено, що на витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування.

Однак з позовом про витребування частки з майна колишнього колгоспного двору ОСОБА_2 не зверталася, а тому зазначене положення до спірних правовідносин не застосовується.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (частина перша статті 1296 ЦК України).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.118).

29 березня 2004 року ОСОБА_6 склав заповіт, відповідно до якого все своє майно заповів ОСОБА_1 (а.с.119).

30 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Вижницького районного нотаріального округу О.М. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті свого батька ОСОБА_6 (а.с.116).

30 липня 2021 року ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса Вижницького районного нотаріального округу О.М. із заявою, в якій зазначила, що на видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку не претендує у зв`язку з тим, що її обов`язкова частка у спадковому майні задоволена за рахунок іншого спадкового майна, а саме, речей домашнього вжитку (а.с.123).

04 серпня 2021 року приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 690, спадкова справ №120/2021, в якому вказано, що спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_1 . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з жилого будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належав померлому ОСОБА_6 . Державну реєстрацію права власності на житловий будинок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено 30 липня 2021 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 205, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер:268919314, сформовано 04 серпня 2021 року Олійник Ю.М., приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області (а.с.138).

Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, згідно з якою свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У постановах Верховного Суду від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18), від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) та від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Враховуючи те, що спірний будинок відносився до суспільної групи господарств - колгоспний двір, та кожному з членів колгоспного двору за адресою: АДРЕСА_1 належала частка в розмірі 1/4 частини в майні колгоспного двору, за ОСОБА_2 слід визнати право власності на 1/4 частини жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами, за вказаною адресою.

Отже, оспорюване свідоцтво про право на спадщину за заповітом було видане ОСОБА_1 з порушенням прав інших осіб, зокрема ОСОБА_2 , якій належала відповідна частка жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами.

За встановлених обставин, свідоцтво про право на спадщину за заповітом як таке, що видане на цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, видане на ім`я ОСОБА_1 ,, слід визнати недійсним.

Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Тож, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18).

Суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Згідно з частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції не дав належної правової оцінки зібраним доказам по справі, постановив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, з ухваленням нового рішення про задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).

З матеріалів справи вбачається, що адвокатом Краснюком В.В. на підтвердження наданих послуг ОСОБА_2 та їх оплату надано суду угоду про надання правничої (юридичної) допомоги від 08 липня 2022 року, ордер на надання правничої (правової) допомоги, квитанцію № 77 від 18 липня 2022 року у розмірі 10 200 грн, розрахунок отриманого від ОСОБА_2 гонорару відповідно до угоди про надання правничої (юридичної) допомоги від 08 липня 2022 року по цивільній справі №713/786/22.

Крім того, п. 2.3 угоди про надання правничої (юридичної) допомоги від 08 липня 2022 року встановлено гонорар успіху у розмірі 5 000 грн (а.с.50).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зроблено висновок, що: «суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України). […]

Гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару)».

Гонорар успіху як сума, обумовлена сторонами до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою, є складовою частиною гонорару адвоката, тож належить до судових витрат (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року в справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Від ОСОБА_1 та його представника в суді першої інстанції клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу чи заперечення щодо не співмірності цих витрат не надходило.

Отже, за відсутності заперечень з боку ОСОБА_1 щодо розміру витрат, понесених відповідачем ОСОБА_2 на оплату професійної правничої допомоги в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що такі витрати підлягають стягненню в повному обсязі у розмірі 15 200 грн (10200+5000).

ОСОБА_2 є особа з інвалідністю другої групи (а.с.56).

Згідно з пунктом 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» (далі Закон) ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору, як особа з інвалідністю II групи.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону визначено, що за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону (станом на момент пред`явлення позову) за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з пунктом 6 частини 2 статті 4 Закону за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами сплачується судовий збір у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Частиною 3 статті 6 Закону визначено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.

З технічного паспорту, виданого на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що інвентаризаційна вартість спірного будинковолодіння становить 443 801 грн (а.с.61-65).

В зустрічному позові ОСОБА_2 просила визнати право власності на 1/4 спірного житлового будинку. Крім того, ОСОБА_2 пред`явлено одну вимогу немайнового характеру.

Отже, ставка судового збору за подання зустрічного позову до суду першої інстанції становила: 2 101, 90 грн (443801/4*1%+992,40).

Ставка судового збору за подачу апеляційної скарги становила 3 152 грн (2101,90*150%).

Відповідно до пункту 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, яка задоволена апеляційним судом, з ОСОБА_1 підлягає стягненню 5 254, 75 грн (2101,90 + 3152,85) судового збору на користь держави за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , задовольнити.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 16 листопада 2022 року в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог: приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Олійник Ю.М., ОСОБА_3 , про визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог: приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Олійник Ю.М., ОСОБА_3 , про визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 , виданого 04 серпня 2021 року приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Олійник Ю.М., зареєстроване в реєстрі за № 690, спадкова справ №120/2021.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину житлового будинку, з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, в АДРЕСА_1 , як на майно, яке належало колгоспного двору.

В решті рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 16 листопада 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 15 200 (п`ятнадцять тисяч двісті) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 5 254 (п`ять тисяч двісті п`ятдесят чотири) гривні 75 копійок за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 20 березня 2023 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Н. Лисак