Номер провадження: 22-ц/813/3010/23
Справа № 523/5416/21
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2023 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 523/5416/21

Номер провадження: 22-ц/813/3010/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

- за участі секретаря судового засідання Власенко С.І.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс»,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, про скасування державної реєстрації права власності та припинення права власності, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Малиновського О.М. 11 лютого 2022 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) скасувати державну реєстрацію права власності ТОВ «Консалт Солюшенс» на квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею - 61,4 кв. м., житловою площею - 37,1 кв. м., проведену на підставі рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чапського А.Е. від 10.02.2021 року №56555612; 2) припинити право власності ТОВ «Консалт Солюшенс» на квартиру АДРЕСА_1 . Позивач також просить стягнути з відповідача судові витрати (Т. 1, а. с. 2 - 6).

ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що він на підставі договору купівлі-продажу від 13.06.2007 року є власником квартири АДРЕСА_1 .

Між ним та ПАТ «Кредитпромбанк» 13.06.2007 року був укладений кредитний договір № 10-23-3/07-І. З метою забезпечення кредитного договору, згадана вище квартира за договором іпотеки від 13.06.2007 року була передана в іпотеку ПАТ «Кредитпромбанк».

ОСОБА_1 дізнався, що за заявою ТОВ «Консалт Солюшенс», до якого перейшло право вимоги за кредитним та іпотечним договорами, приватним нотаріусом Чапським А.Е. 10.02.2021 року була проведена державна реєстрація права власності на належну йому вищезазначену квартиру за ТОВ «Консалт Солюшенс» на підставі договору про іпотеку від 13.06.2007 року.

На думку позивача, така реєстрація є незаконною, так яка була проведена без його згоди та в порушення умов Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки спірна квартира підпадає під дію мораторію на примусове відчуження, встановленого вказаним Законом.

Позиція сторін в суді першої інстанції

30.04.2021 року до суду першої інстанції надійшов відзив на позов від ТОВ «Консалт Солюшенс».

У відзиві ТОВ «Консалт Солюшенс» посилається на те, що Закон України № 1304-VII не може бути застосований у виниклих правовідносинах, так як спірна квартира не використовувалась ОСОБА_1 , як місце постійного проживання.

Під час проведення приватним нотаріусом Чапським А.Е. державної реєстрації права власності на квартиру за ТОВ «Консалт Солюшенс» ОСОБА_1 направлялись письмові вимоги про усунення порушень основного зобов`язання, які згідно поштових повідомлень він отримав особисто.

Від ОСОБА_1 не вимагалась згода на набуття відповідачем права власності на квартиру, оскільки така потрібна у випадку розповсюдження дії Закону України № 1304-VII на предмет іпотеки. Проте, на спірну квартиру дії вказаного закону не поширюються. Крім того, ОСОБА_1 з 30.08.2008 року на підставі договору дарування на праві власності належав житловий будинок, який розташований за адресою - АДРЕСА_2 . Однак, 26.08.2015 року договір дарування був розірваний, а право власності на житловий будинок було повернуто ОСОБА_2 , що на думку товариства є підставою стверджувати, що ОСОБА_1 штучно уклав договір про розірвання договору дарування, зокрема під час дії Закону України №1304-VII, тим самим погіршив свої житлові умови (Т. 1, а. с. 54 - 56).

У відповіді на відзив адвокат Наседкін О.І., діючий від імені ОСОБА_1 , вказує на те, що посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі є хибним. Оскільки цей факт підтверджується показами свідків. Довідкою, виданою головою ОСББ «Дніпро 76, 78» підтверджується, що родина ОСОБА_3 має укладені договори про надання послуг за цією адресою та знаходиться на обліку у медичній установі, яка територіально відноситься до цієї адреси.

Крім того, посилання ТОВ «Консалт Солюшенс» на те, що ОСОБА_1 отримав за адресою реєстрації в с. Майори повідомлення не відповідає дійсності, оскільки у вказаний період часу ОСОБА_1 знаходився поза межами України та підпис на поштовому відправленні йому не належить (Т. 1, а. с. 134 - 136).

В запереченнях на відповідь відзив ТОВ «Консалт Солюшенс» посилається на те, що факт проживання сім`ї боржника за певною адресою сам по собі не може свідчити про постійне місце проживання боржника разом із родиною за факту реєстрації його місця проживання за іншою адресою.

Щодо підпису на поштовому повідомленні то ТОВ «Консалт Солюшенс» вказує на те, що оскільки на зворотному рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення зазначено дату вручення та прізвище одержувача, то таке повідомлення вважається належним чином врученим.

Крім того, позивачем не було надано жодного доказу, який би підтверджував факт його перебування за межами України під час вручення вимоги про усунення порушення (Т. 1, а. с. 153 - 155).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2022 року задоволено вищевказані позовні вимоги ОСОБА_1 ..

Скасовано державну реєстрацію права власності ТОВ «Консалт Солюшенс» на квартиру АДРЕСА_1 , проведену на підставі рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чапського А.Е. від 10.02.2021 року № 56555612.

Припинено право власності ТОВ «Консалт Солюшенс» на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ТОВ «Консалт Солюшенс» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі - 1 816,00 грн..

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем не надано доказів, що на момент реєстрації приватним нотаріусом Чапським А.Е. права власності на спірну квартиру, як на предмет іпотеки в порядку звернення стягнення в позасудовому порядку, був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, що є порушення розділу 4 Договору іпотеки від 13.06.2007р. та ст. 37 Закону України «Про іпотеку», в редакції на час укладання договору іпотеки з відповідними змінами до Розділу 4 договору.

Крім того, на момент реєстрації приватним нотаріусом права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Консалт Солюшенс» діяли норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (Т. 1, а. с. 235 - 239).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», не погоджуючись з вказаним рішенням суду, подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2022 року. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ТОВ «Консалт Солюшенс» обґрунтовує вимоги апеляційної скарги тим, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11.02.2022 року ухвалено при невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на помилковість висновків суду першої інстанції про те, що при реєстрації права власності на іпотечне майно, у разі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, правовстановлюючим документом має бути окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Право власності на предмет іпотеки було зареєстровано на підставі договору іпотеки, в якому міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Також апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку щодо постійного проживання позивача у спірній квартирі, а тому помилково застосував Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», адже позивачем не було доведено, що він постійно проживав у спірній квартирі (Т. 2, а. с. 1 - 9).

Позиція позивача в суді апеляційної інстанції

Позивач не надавав до суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12 травня 2022 року апеляційну скаргу ТОВ «Консалт Солюшенс» було залишено без руху (Т. 2, а. с. 14 14 зворотна сторона),

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом подано до суду заяву, якою усунуто зазначені в ухвалі недоліки.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.06.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2022 року (Т. 2, а. с. 25 25 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.06.2022 року призначено справу до розгляду (Т. 2, а. с. 26).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.11.2022 року задоволено клопотання адвоката Наседкіна О.І., діючого від імені ОСОБА_1 , про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

30.03.2023 року від ТОВ «Консалт Солюшенс» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

30.03.2023 року від адвоката Наседкіна О.І., діючого від імені ОСОБА_1 , надійшло клопотання про закриття апеляційного провадження, як помилково відкритого.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.03.2023 року відмовлено в задоволенні клопотання про закриття апеляційного провадження.

У судовому засіданні адвокат Наседкін О.І., діючий від імені ОСОБА_1 , просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Щодо клопотання ТОВ «Консалт Солюшенс», про відкладення розгляду справи, у зв`язку з відрядженням представника до м. Миколаїв, колегія суддів вважає необхідне зазначити наступне.

На підтвердження вказаних обставин, які викладені у клопотанні про відкладення розгляду справи, ТОВ «Консалт Солюшенс» не надано жодного доказу.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, неодноразове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ «Консалт Солюшенс» підлягає частковому задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

13.06.2007 р. між ВАТ «Кредитпромбанк», яке згодом було перейменовано у - Публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі - 87 738,00 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1 , зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі - 12,7% річних, з кінцевим терміном повернення до -11.06.2032 р..

Відповідно до пункту 2.1.1 кредитного договору кредит позивачу надавався в іноземній валюті на придбання квартири АДРЕСА_1 .

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки від 13.06.2007 р., предметом якого є - квартира АДРЕСА_1 ., яка належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 13.06.2007 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М., реєстровий номер 8891. Загальна площа спірної квартири становить - 61,4 кв. м.. Вказані обставини також підтверджені інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності.

Відповідно до пункту 4.2 іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку порушення іпотекодавцем умов Кредитного договору, або умов цього договору.

09.07.2007 р. між сторонами договору був укладений договір до договору іпотеки, за змістом якого п. 4.3 договору іпотеки був викладений у новій редакції, зокрема було визначено, що при настанні випадків, передбачених п. 4.2 цього договору, іпотекодержатель за 30 календарних днів попереджає іпотекодавця про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки і якщо протягом цього строку зобов`язання, забезпечені іпотекою, не будуть виконанні, іпотекодержатель на свій розсуд задовольняє свої вимоги одним із способів, в тому числі шляхом набуття права власності на майно.

26.06.2013 р. між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги, за яким вимоги за кредитним та іпотечним договорами перейшли до останнього.

21.07.2020 р. ПАТ «Дельта Банк» за договором №2292/К відступило ТОВ «Консалт Солюшенс» право вимоги за договором кредиту та іпотеки.

У зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, ТОВ «Консалт Солюшенс» 08.02.2021 р. звернулось до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чапського А.Е. із заявою про здійснення реєстрації права власності на предмет іпотеки відповідно до умов договору іпотеки від 13.06.2007р. та договору до договору іпотеки від 09.07.2007 р..

Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е. 10.02.2021 р. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Консалт Солюшенс».

Товариством для проведення державної реєстрації права власності було надано: - договір іпотеки від 13.06.2007р.; - договір до договору іпотеки від 09.07.2007р.; - вимога №114 від 18.09.2020 р. про усунення порушень відповідно до ст. ст. 35, 37, 40 Закону України «Про іпотеку», адресоване на ім`я ОСОБА_1 із зазначенням обсягу невиконаного кредитного зобов`язання, строку його виконання, з попередженням про намір здійснення перехід права власності на предмет іпотеки до Товариства на підставі застереження в розділі 4 Договору іпотеки у порядку, встановленому цим договором та ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; - звіт про оцінку об`єкта іпотеки від 13.01.2021 р.; - довідка повідомлення про суму боргу за основним зобов`язанням від 05.02.2021 р.; - відомості про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні об`єкті іпотеки від 24.12.2020 р.; - рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення на підтвердження отримання позивачем повідомлення від 18.09.2020 р. та з відміткою про його отримання 21.09.2020р. за адресою - АДРЕСА_2 .

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою - АДРЕСА_2 ., проте він постійно проживає в квартирі АДРЕСА_1 та використовує її, як місце свого постійного проживання. Іншого житла не має та згоди на відчуження квартири не надавав.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції частково не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю окремо укладеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Мотиви часткового прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Обґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що укладений між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 . Іпотечний договір містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Як встановлено матеріалами справи, а саме - договором іпотеки від 13.06.2007р. та договору до договору іпотеки від 09.07.2007р., сторони у пункті 4.2 іпотечного договору визначили, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку порушення іпотекодавцем умов Кредитного договору, або умов цього договору.

Згідно п. 4.3 договору іпотеки, який 09.07.2007 р. був викладений у новій редакції, в якому визначено, що при настанні випадків, передбачених п. 4.2 цього договору, іпотекодержатель за 30 календарних днів попереджає іпотекодавця про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки і якщо протягом цього строку зобов`язання, забезпечені іпотекою, не будуть виконанні, іпотекодержатель на свій розсуд задовольняє свої вимоги одним із способів: - набуття права власності на майно; - від свого імені продає майно третім особам і спрямовує отримані кошти на задоволення своїх вимог; - дає іпотекодавцю згоду на реалізацію майна третім особам, визначеним іпотекодержателем або погоджених з ним, від свого (іпотекодавця) імені, за умови, що кошти, виручені від реалізації, будуть направлені на задоволення вимог іпотекодержателя.

Перебіг 30-денного строку починається з наступного дня, після календарної дати відправлення іпотекодержателем повідомлення про свій намір укласти договір купівлі-продажу майна, за місцезнаходженням іпотекодавця зазначеним у цьому договорі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні Іпотекодавця, згідно з яким Іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на час укладення іпотечного договору) визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частинами 1 та 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на час укладення іпотечного договору) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону.

Згідно ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на час укладання договору іпотеки та договору до договору іпотеки) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного суду України у справі №6-1388цс16 від 24.05.2017 р., яка визначає, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року у справі №644/3116/18, викладена правова позиція, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, є примусовою дією іпотекодержателя, направлене до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог.

Таким чином, підписаний між Позивачем та Банком Іпотечний договір та договір до договору Іпотеки сам по собі може бути підставою для набуття (переходу) права власності на іпотечне майно, за умови дотримання інших вимого діючого законодавства України.

Виходячи з вищевказаного, помилковим є посилання суду першої інстанції на те, що правовстановлюючим документом повинен бути окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Вищевказане посилання суду першої інстанції про необхідність укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції невірно застосовано Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не спростовують висновків суду першої інстанції.

Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м. для квартири та 250 кв. м. для житлового будинку.

Так, квартира, яка належала позивачу, в повному обсязі відповідає умовам встановленим у частині 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а саме - площа не перевищує 140 кв. м., квартира є місцем постійного проживання позичальника (Позивача) та у позичальника (Позивача) згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у власності не знаходиться іншого нерухомого житлового майна.

Валютний кредит є споживчим, наданими Позивачу кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті (долар США). Споживчим є кредит - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. (Закон України «Про споживче кредитування», 15 листопада 2016 року № 1734-VIII).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що предмет іпотеки був переданий іпотекодержателю в забезпечення виконання умов споживчого кредиту, виданого у доларах США, зважаючи, що площа вказаної квартири становить - 61,4 кв. м. і дане майно використовується позивачем як місце постійного проживання іпотекодавця та його сім`ї, то до правовідносин сторін, які виникли з приводу звернення стягнення на предмет іпотеки повинен бути застосований Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому приватний нотаріус в силу зазначених положень Закону не міг вчиняти дії щодо звернення стягнення на дане майно, а як наслідок у ТОВ «Консалт Солюшенс» були відсутні правові підстави для набуття права власності на іпотечну квартиру.

Іпотекодавцем не була надана згода на здійснення державним реєстратором дій по перереєстрації права власності за ТОВ «Консалт Солюшенс». Спірна квартира є єдиним місцем проживання, іншого житла у позивача не має. Кредит був взятий в іноземній валюті і був взятий як споживчий кредит. Загальний розмір спірної квартири становить 64,1 кв. м..

Верховний Суд України у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок, що реєстратор не може перереєструвати іпотечну квартиру за валютним кредитом протягом дії Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (з 07.06.2014 і до набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті та порядок погашення курсової різниці).

Відповідно до постанови Верховного Суду України у справі №465/1310/17 мораторій на стягнення квартир за іпотечним боргом у валюті розповсюджується і на позасудовий порядок виконання умов іпотечного застереження, добровільно погодженого сторонами при укладенні іпотечного договору.

Відповідачем не доведено, що у ОСОБА_1 наявне будь-яке інше нерухоме майно, крім іпотечної квартири, яке б належало йому на праві власності.

Таким чином, вищевказані доводи апелянта не мають наслідком скасування рішення суду першої інстанції, зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів. Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується апеляційний суд.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ТОВ «Консалт Солюшенс» є доведеними частково, а тому вона підлягає частковому задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки висновки суду першої інстанції не у повні мірі відповідають правовідносинам, які виникли між сторонами, колегія суддів вважає, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання суду на необхідність укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

В решті рішення необхідно залишити без змін.

Порядок та строк касаційного оскарження

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2022 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання суду на необхідність укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

В решті рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 07 квітня 2023 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе