Номер провадження 2/754/146/23
РІШЕННЯ

Іменем України

05 квітня 2023 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Панченко О.М.

з секретарями судового засідання - Богослов Ю.В., Зануди І.

за участі позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідачки - ОСОБА_3

представника відповідачки - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з неповнолітньою донькою,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_3 про визначення способу участі батька у вихованні дитини. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.11.2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_5 . За згодою батьків було визначено місце проживання їх доньки разом з матір`ю, відповідачкою у справі. Орієнтовно з квітня 2020 року відповідач почала чинити перешкоди позивачу у спілкуванні з донькою, між ними постійно виникають непорозуміння щодо прийняття його участі у вихованні доньки, її відвідуванні. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить визначити дні для участі у вихованні та спілкуванні з донькою, а саме: один день серед тижня в період часу з 09 години до 20 години без присутності матері; кожного тижня з вечора п`ятниці до вечора неділі (з ночівлею) за місцем проживання позивача без присутності матері; на свята: Новий рік (парні роки), на день народження дитини (парні роки), на день народження батька - ОСОБА_1 та членів його родини, на Різдво (парні роки), на Великдень (парні роки), 8 березня (парні роки), Трійцю (парні роки), на День Конституції (парні роки), на День Незалежності (парні роки) без присутності матері; половину усіх осінніх, зимових, весняних, літніх канікул без присутності матері у тому числі з правом виїзду на відпочинок за кордоном; під час відпустки батька на термін від 10 до 21 дня без присутності матері; під час хвороби доньки безперешкодне відвідування дитини за місцем її знаходження; безперешкодне спілкування телефоном з дитиною.

15.02.2022 року до суду надійшов Відзив відповідачки на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідачка зазначає, що позивач після розірвання шлюбу досить рідко став бачитися з дитиною, тому графік спілкування, який пропонує позивач не відповідає інтересам дитини, тим більше відповідач не погоджується з тим, щоб дитина залишалася на ночівлю. Вона не заперечує проти спілкування дитини з батьком, проте під час зустрічей з батьком необхідно враховувати стан здоров`я дитини, а саме те, що в дитини є алергічна реакція та протипоказання на певні продукти харчування. Просила суд визначити наступний порядок участі позивача у спілкуванні та вихованні дитини: безперешкодне спілкування з дитиною по телефону, але за згодою дитини, та не під час здобування знань та під час інших гуртків, додаткових занять, навчальних годин та ін.., не пізніше 20.00; денні зустрічі під час осінніх, зимових, весняних та літніх канікул за згодою матері та за бажанням дитини, без права виїзду за кордон без письмового дозволу матері; один раз на місяць в неділю з 10.00 год. до 18.00 год. виключно за бажанням дитини та її згодою.

Ухвалою суду від 11.11.2021 року відкрито провадження у справі, призначено її підготовчий розгляд.

02.09.2022 року до суду надійшов висновок Служби у справах дітей щодо визначення способів участі у вихованні, спілкуванні батька з дитиною.

Ухвалою суду від 22.11.2022 року, що занесена до протоколу судового засідання закрито підготовчий розгляд справи, призначено її до розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Позивач просив суд при вирішенні спору також врахувати висновок Служби у справах дітей.

Відповідачка та її представник у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову. Відповідачка також просила суд при вирішенні спору також врахувати висновок Служби у справах дітей.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність та прийняти рішення з урахуванням Висновку Органу опіки та піклування, наданого у даній справі. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів.

Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.11.2012 року по 26.06.2018 року.

У період шлюбу у сторін народилася дитина - донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02.09.2021 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання малолітньої доньки у розмірі 2 510.00 грн. до досягнення дитиною повноліття.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" батьки, які проживають окремо від дитини, зобов"язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно із ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Частинами 1, 2 статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов"язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

З наведених вище норм діючого законодавства можна зробити висновок, що сторони по справі зобов"язані здійснювати свої батьківські обов"язки щодо дитини, мають право на спілкування з дитиною, її виховання.

Відповідно до ст. 159 Сімейного кодексу України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Стаття 141 Сімейного кодексу України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов"язків щодо дитини.

Тобто права та обов"язки матері та батька щодо дитини є рівними навіть тоді, коли вони не є подружжям. На обсяг батьківських прав та обов"язків не впливає та обставина, що один із батьків проживає окремо від дитини.

Інтереси дитини захищаються передусім, і не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Слід звернути увагу на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Крім того, ч. 3 ст. 9 Конвенції проголошує правило про те, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Як зазначено у Загальному коментарі Комітету з прав дитини № 14 (2013 рік) щодо права дитини на першочергове врахування її найкращих інтересів (п. 1 ст. 3), з метою довести, що право дитини на оцінювання та першочергову увагу до її найкращих інтересів було дотримане, усі рішення стосовно дитини або дітей мають бути вмотивовані, обґрунтовані та пояснені. У мотивації рішення необхідно чітко вказати усі фактичні обставини, що стосуються дитини, які елементи було визнано необхідними під час оцінювання найкращих інтересів, склад таких елементів у кожній справі, а також яким чином їх було оцінено для визначення найкращих інтересів дитини. Якщо рішення не збігається з поглядами дитини, слід чітко вказати причину для цього. У виключних випадках, коли обране рішення не відповідає найкращим інтересам дитини, слід вказати підстави для такого рішення і таким чином показати, що найкращі інтереси дитини було враховано, незважаючи на результат. Недостатньо вказати у загальних формулюваннях, що інші міркування переважають над найкращими інтересами дитини. Слід чітко перерахувати такі міркування у зв`язку з розглянутою справою та надати причини для їхньої першочергової важливості. В обґрунтуванні також має бути доведено, що найкращі інтереси дитини не були достатньо вагомими, щоб переважити інші міркування. Слід визначити обставини, за яких найкращі інтереси дитини мають бути найвагомішим міркуванням.

У даній ситуації суд звертає увагу на те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Тобто, у даному випадку вирішення питання про усунення перешкод у спілкуванні батька з дитиною охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням в їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори», стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Враховуючи особливості правовідносин, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в їх право на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції, з іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини).

Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

29.08.2022 року Службою у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації надано Висновок про участь батька у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .. Так, відповідно до Висновку Служба вважає за доцільне встановити наступний графік спілкування батька з дитиною, а саме:

- кожної середи з 15.00 до 19.00 год. з умовою не порушення навчального та позаурочного графіку дитини;

- перший та третій тиждень місяця з суботи 10.00 до неділі 18.00 год.;

- на свята: Новий рік (парні роки), на день народження дитини (парні роки), на день народження батька - ОСОБА_1 та членів його родини, на Різдво (парні роки), на Великдень (парні роки), 8 березня (парні роки), Трійцю (парні роки), на День Конституції (парні роки), на День Незалежності (парні роки);

- половину усіх осінніх, зимових, весняних, літніх канікул у тому числі з правом виїзду на відпочинок за кордоном за домовленістю між батьками.

Зустрічі проводити з врахуванням інтересів та бажання дитини.

Згідно із ст. 158 Сімейного кодексу України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

При вирішенні даного спору суд бере до уваги рішення Органу опіки та піклування щодо визначення способу участі батька у вихованні дитини.

Виходячи з наявних матеріалів справи та досліджених судом письмових доказів, а також того, що позивач має позитивні характеризуючи дані, має можливість та бажання приймати активну участь у вихованні своєї дитини, а також те, що таке спілкування не перешкоджатиме розвитку дитини, наявність між сторонами суперечок щодо участі позивача у спілкуванні та вихованні дитини, суд вважає, що судом повинен бути визначений порядок участі позивача у вихованні його доньки, який визначений висновком Органу опіки та піклування.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визначення способу участі батька у вихованні дитини, а тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 908.00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 141, 150, 155, 157, 159 Сімейного Кодексу України, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з неповнолітньою донькою, - задовольнити частково.

Встановити наступний графік спілкування батька, ОСОБА_1 з малолітньою донькою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 :

- кожної середи з 15.00 до 19.00 год. з умовою не порушення навчального та позаурочного графіку дитини;

- перший та третій тиждень місяця з суботи 10.00 до неділі 18.00 год.;

- на свята: Новий рік (парні роки), на день народження дитини (парні роки), на день народження батька - ОСОБА_1 та членів його родини, на Різдво (парні роки), на Великдень (парні роки), 8 березня (парні роки), Трійцю (парні роки), на День Конституції (парні роки), на День Незалежності (парні роки);

- половину усіх осінніх, зимових, весняних, літніх канікул у тому числі з правом виїзду на відпочинок за кордоном за домовленістю між батьками.

Зустрічі проводити з врахуванням інтересів та бажання дитини із обов`язковим урахуванням стану здоров`я.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908.00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: О.М. Панченко