КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/2002/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником Мельником Олександром Сергійовичем , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 червня 2022 року та на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Люкстрейдкомпані Київ», третя особа: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит», про витребування майна,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» про витребування майна та просив суд: визнати причини пропуску строку позовної давності поважними, витребувати від ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 193 кв.м, житловою площею 130,40 кв.м.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що 04 жовтня 2007 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ним укладено іпотечний договір, за умовами якого передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 193 кв.м, житловою площею 130,40 кв.м.

Вказував, що на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2013 року по справі № 22-ц/796/7079/2013, яким частково задоволено позов ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» і в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором кредитної лінії № 1KL-M/2007 від 04 жовтня 2007 року в розмірі 23 658 660,58 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 , встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки.

13 серпня 2014 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» і ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» укладено договір купівлі-продажу цієї квартири, втім ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року скасовано рішення Апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2013 року.

При вирішенні заяви про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності ОСОБА_1 просив врахувати тривалість розгляду цивільної справи №757/48837/15-ц за його позовом до ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ», ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» про визнання недійсним договору.

У зв`язку із викладеним, позивач вважає, що наявні підстави для витребування майна від добросовісного набувача, адже майно вибуло з володіння власника на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 червня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Крім того, додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 24 серпня 2022 року вирішено питання щодо стягнення судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» 15 000 грн судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - Мельник О.С. подав апеляційну скаргу, відповідно до якої вважає, що судом порушено норми процесуального права, зокрема, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими - так суд вважає доведеною обставину начебто правомірності укладення договору купівлі-продажу квартири, про яке вказано в рішенні Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року у справі № 2/1170/12, посилаючись на ст. 82 ЦПК України, при цьому на свій розсуд розширює тлумачення тексту рішення та наділяє його такими висновками, які у ньому відсутні. Адже зазначене рішення апеляційного суду вказує лише на сам факт укладення договору купівлі-продажу квартири в 2014 році на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 2013 року, яке у подальшому було скасовано.

Разом з тим, апелянт посилається на невідповідність висновків, викладених у оскаржуваному рішенні, обставинам справи, оскільки на його думку, позиція викладена в рішенні ґрунтується на тому, що хоча рішення апеляційного суду від 2013 року (яке стало підставою для укладення договору купівлі-продажу від 2014 року) й було скасовано касаційним судом в 2016 році, повторне звернення стягнення постановою Київського апеляційного суду від 2018 року начебто підтверджує правомірність вказаного договору та є підставою для відмови в задоволенні позову про витребування майна.

Апелянт наголошує, що скасоване судове рішення жодних правових наслідків не породжує, тому жодне нове (повторне) судове рішення не може нівелювати скасування попереднього, а також повторне рішення не може стати підставою для укладення договору в минулому.

Крім того, посилання суду, що скасоване судове рішення від 2013 року було лише одною з підстав укладення договору купівлі-продажу є нікчемним, оскільки в самому договорі вказано, що його укладено тільки на підставі вказаного вище рішення, без зазначення будь-яких інших підстав.

Враховуючи наведене в апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 - Мельник О.С. просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2022 року та ухвалити нове рішення про повне задоволення позовних вимог.

Не погодився представник ОСОБА_1 - Мельник О.С. і з додатковим судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального права та неврахування пропущення відповідачем строку на подання заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Звертає увагу й на неповідомлення позивача та його представника про розгляд питання про ухвалення додаткового судового рішення, а також посилається на не направлення ані відповідачем, ані судом копії заяви про відшкодування витрат стороні позивача, що призвело до неможливості позивача подати свої заперечення, заявити клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги.

Так, представник ОСОБА_1 - Мельник О.С. вважає заявлені представником відповідача Нейрановським А.О. судові витрати явно неспівмірними із складністю справи та виконаних адвокатом послуг з огляду на те, що заяви по суті спору готувались та подавались іншим адвокатом Козирь Т.О., участі в судових засіданнях він не брав, що підтверджується клопотанням та відображено в судовому рішенні. Крім того, жодних доказів, що адвокат Козирь Т.О. та адвокат Нейрановський А.О. є працівниками одного адвокатського об`єднання не надано.

Відтак, представник апелянта адвокат Мельник О.С. просить скасувати додаткове судове рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 серпня 2022 року та ухвалити нове про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

30 листопада 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» - адвоката Нейрановського А.О. на апеляційні скарги ОСОБА_1 , відповідно до якого зазначає, що ОСОБА_1 вже звертався до суду із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, за наслідком розгляду якого рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 серпня 2019 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні його позовних вимог.

Вищевказаними рішеннями судів касаційної інстанції було встановлено, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами підстави своїх вимог, а обраний ним спосіб захисту є неналежним, що є підставою для відмови у позові.

Звертає увагу, що договір купівлі-продажу спірної квартири укладено на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку», іпотечного договору від 04 жовтня 2007 року, а також рішення Апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2013 року, а тому договір укладено як на виконання рішення суду, так і на виконання іпотечного договору, й скасування однієї з підстав укладення не призводить до визнання договору недійсним, та відповідно витребування майна у добросовісного володільця.

Такі обставини не потребують доказування, адже були встановлені рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29 серпня 2019 року у справі №757/48837/15-ц, й в оскаржуваному ОСОБА_1 рішенні суд першої інстанції правомірно послався на положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, через його преюдиціальне значення для даного спору.

У відзиві представник відповідача посилається й на пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності у даному позові та просить застосувати його наслідки, оскільки АТ «Банк «Фінанси та Кредит» письмово повідомило ОСОБА_1 та його дружину ОСОБА_4 про укладення договору купівлі-продажу листом, який отримано 03 вересня 2014 року (цей факт встановлено рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 серпня 2019 року у справі №757/488837/15-ц), а відтак, стороні позивача було відомо про укладення договору купівлі-продажу та вибуття майна із власності ще з вересня 2014 року й саме з того часу має обраховуватись позовна давність, яка сплила 05 вересня 2017 року.

Також у відзиві представник відповідача вказує на законність та обґрунтованість додаткового судового рішення, оскільки стороною відповідача у своїй першій заяві по суті спору було зазначено, що останній очікує понести судові витрати у зв`язку із розглядом даної справи у орієнтовному розмірі 70 000 грн., а також було вказано, що докази таких витрат будуть надані суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення по суті.

Вказує, що справу розглянуто без участі представника відповідача та одразу після отримання представником ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» копії повного тексту рішення протягом п`яти днів було подано відповідне клопотання. Жодного порушення норм матеріального чи процесуального права допущено не було.

Зазначає й про те, що суду було надано всі необхідні докази на підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн, а також розумність та співмірність таких витрат із заявленими позовними вимогами майнового та немайнового характеру, натомість позивачем таких доводів не спростовано.

Враховуючи наведене у відзиві, представник ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» - Нейрановський А.О. просить апеляційний суд перевірити наявність підстав щодо пропуску строку позовної давності ОСОБА_1 та відмовити у задоволенні його позовних вимог в порядку ч. 4 ст. 267 ЦПК України; відмовити повністю у задоволення апеляційної скарги на рішення та на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва, оскаржувані судові рішення залишити без змін; стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» судові витрати, пов`язані із розглядом справи в апеляційному порядку у розмірі 13 000 грн.

Представник відповідача ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» - Нейрановський А.О. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційних скаргах, та просив залишити їх без задоволення, оскільки доводи, на які посилається апелянт, не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених у рішенні суду. Вважає рішення та додаткове рішення суду такими, що ухвалені з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просив залишити їх без змін.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Мельник О.С. втретє не з`явилися на розгляд вказаної справи, про дату, час та місце розгляду справи були повідомленні належним чином.

На підтвердження поважності неявки позивачем у справі ОСОБА_1 надано довідку від сімейного лікаря про захворювання на ЗРВІ. Представником на підтвердження поважності неявки до суду належних та допустимих доказів не подано, тому суд визнає вказану повторну неявку, як неявка з неповажних причин.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача у справі Нейрановського А.О. , дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга на рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 червня 2022 року не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 серпня 2022 року підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що 04 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси

та Кредит», правонаступником якого є АТ «Банк «Фінанси та Кредит»

та ОСОБА_1 було укладений договір про відкриття кредитної лінії

№ 1KL-M/2007 (із наступними змінами та доповненнями), відповідно до умов якого ОСОБА_1 було надано кредитні ресурси на загальну суму

5 050 000,00 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16,5 % процентів річних, з кінцевим строком повернення кредитних коштів

до 04 жовтня 2022 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним кредитним договором 04 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та банком було укладено іпотечний договір № б/н, відповідно до умов якого ОСОБА_1 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором надав нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка має загальну площу 193,00 кв. м, складається із 4 житлових кімнат, житловою площею 130,40 кв. м.

У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору АТ «Банк «Фінанси

та Кредит» зверталося до Печерського районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_4 , про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права продажу від імені банку будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки, за початковою ціною, що має бути визначена на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної незалежним експертом на стадії оцінки майна під час таких дій.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2012 року

у справі № 2-1170/12 у задоволенні позовних вимог АТ «Банк «Фінанси

та Кредит» було відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2013 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2012 року у справі

№ 2-1170/12 було скасовано та ухвалено нове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права продажу від імені банку будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки, за початковою ціною, що має бути визначена на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної незалежним експертом на стадії оцінки майна під час таких дій. Надано банку всі необхідні повноваження для здійснення продажу квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1

13 серпня 2014 року на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва

від 25 червня 2013 року у справі № 2-1170/12 між продавцем - АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та покупцем - ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого АТ «Банк «Фінанси та Кредит» продало, а ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» придбало квартиру АДРЕСА_1 за ціною у розмірі 3986000,00 грн.

Зазначена ціна продажу була встановлено на підставі висновку незалежного оцінювача - суб`єктом оціночної діяльності про вартість майна від 11 серпня 2014 року, відповідно до якої встановлено, що ринкова вартість квартири становить 3986000,00 грн.

Умовами договору купівлі-продажу від 13 серпня 2014 року встановлено,

що спірний об`єкт нерухомості було відчужено АТ «Банк «Фінанси та Кредит» як іпотекодержателем за іпотечним договором, укладеним між банком

та ОСОБА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко Д.В. від 04 жовтня 2007 року

за реєстровим № 2265, а також у відповідності до статті 38 Закону України «Про іпотеку», пункту 11.1. іпотечного договору, рішення Апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2013 року у справі № 2-1170/12, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 05 листопада 2013 року у справі № 2-1170/12.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 06 липня 2016 року у справі № 2-1170/12 рішення Апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2013 року було скасовано, справу № 2/1170/12 передано на новий апеляційний розгляд.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року у справі

№ 2-1170/12 позов задоволено. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про відкриття кредитної лінії від 04 жовтня 2007 року № 1KL-М/2007 у розмірі 23 658 660,58 грн було звернуто стягнення на предмет іпотеки на квартиру із застосуванням визначеної статті 38 Закону України «Про іпотеки» процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю АТ «Банк «Фінанси та кредит» права на продаж предмета іпотеки від власного імені будь-якій третій особі-покупцю на його власний розсуд за ціною на рівні, не нижчому за 4 032 000,00 грн з наданням АТ «Банк «Фінанси та кредит» всіх необхідних повноважень для здійснення продажу квартири.

У подальшому рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року у справі № 2-1170/12 було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 грудня 2017 року, а справу № 2/1170/12 передано на новий апеляційний розгляд.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року у справі

№ 2-1170/12 апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2012 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про відкриття кредитної лінії від 04 жовтня 2007 року № 1KL-М/2007 у розмірі

7 753 997,96 грн, яка складається із суми заборгованості по тілу кредиту

у розмірі 4 544 999,92 грн, заборгованості по нарахованих відсотках у розмірі 2 708 998,04 грн, пені за простроченими нарахованими доходами за кредитом у розмірі 500 000,00 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, зокрема: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 193 кв. м, яка складається з чотирьох житлових кімнат, житловою площею 130,40 кв. м, що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 12 січня 2005 року на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 29 грудня 2004 року № 2474-С/КІ, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 14 січня 2005 року в реєстровій книзі під реєстровим номером № 44241, із застосуванням визначеної статтею 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу, шляхом надання ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» права на продаж предмета іпотеки від власного імені будь-якій третій особі-покупцю на його власний розсуд за ціною на рівні, не нижчому за 4 032 000 грн, з наданням ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» всіх необхідних повноважень для здійснення продажу квартири АДРЕСА_1 .

В резолютивній частині вказаної постанови суд апеляційної інстанції зазначив, що у зв`язку із виконанням рішення Апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2013 року та звернення стягнення на предмет іпотеки, дане судове рішення в цій частині зверненню до виконання не підлягає.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що у грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та Товариства з обмеженою відповідальністю «Люкстрейдкомпані Київ» (далі - ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ») про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який укладений 13 серпня 2014 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»

та ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охріменко М.С. та зареєстрований у реєстрі № 619.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 серпня 2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду в складі Касаційного цивільного Суду від 22 вересня 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Мельника О.С. залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 серпня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 березня 2021 року залишено без змін.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що після скасування цього рішення суду мало місце ухвалення нового, в якому встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню у зв`язку із тим, що Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит» виконало рішення Апеляційного суду м. Києві від 25 червня 2013 року шляхом укладення з Товариством з обмеженою відповідальністю «Люкстрейдкомпані Київ» договору купівлі-продажу від 13 серпня 2014 року, означені обставини в силу частини четвертої статті 82 ЦПК України не потребують окремого доказування, оскільки встановлені постановою Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року у справі № 2/1170/12.

Апеляційний суд частково погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 та частини першої статті 319 ЦК України власнику належить, зокрема, право на власний розсуд розпоряджатися своїм майном.

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У статті 330 ЦК України закріплено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати власне майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Наведеною нормою права передбачено вичерпний перелік умов, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких умов є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Тож можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Як встановлено судом при розгляді вказаної справи, 13 серпня 2014 року між продавцем - АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та покупцем - ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого АТ «Банк «Фінанси та Кредит» продало, а ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» придбало квартиру АДРЕСА_1 за ціною у розмірі 3986000,00 грн. Зазначена ціна продажу була встановлено на підставі висновку незалежного оцінювача - суб`єктом оціночної діяльності про вартість майна від 11 серпня 2014 року, відповідно до якої встановлено, що ринкова вартість квартири становить 3986000,00 грн.

Умовами договору купівлі-продажу від 13 серпня 2014 року встановлено,

що спірний об`єкт нерухомості було відчужено АТ «Банк «Фінанси та Кредит» як іпотекодержателем за іпотечним договором, укладеним між банком

та ОСОБА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко Д.В. від 04 жовтня 2007 року

за реєстровим № 2265, а також у відповідності до статті 38 Закону України «Про іпотеку», пункту 11.1. іпотечного договору, рішення Апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2013 року у справі № 2-1170/12, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 05 листопада 2013 року у справі № 2-1170/12.

Не дивлячись на те, що вказане вище рішення Апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2013 року у справі № 2-1170/12, хоч і було в подальшому скасовано судом касаційної інстанції, однак зазначена справа була повернута ВССУ на новий розгляд до суду апеляційної інстанції і при новому апеляційному розгляді 06 лютого 2018 року Апеляційний суд м. Києва у цій же справі

№ 2-1170/12 апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнив. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2012 року скасував та ухвалив нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про відкриття кредитної лінії від 04 жовтня 2007 року № 1KL-М/2007 у розмірі

7 753 997,96 грн, яка складається із суми заборгованості по тілу кредиту

у розмірі 4 544 999,92 грн, заборгованості по нарахованих відсотках у розмірі 2 708 998,04 грн, пені за простроченими нарахованими доходами за кредитом у розмірі 500 000,00 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, зокрема: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 193 кв. м, яка складається з чотирьох житлових кімнат, житловою площею 130,40 кв. м, що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 12 січня 2005 року на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 29 грудня 2004 року № 2474-С/КІ, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 14 січня 2005 року в реєстровій книзі під реєстровим номером № 44241, із застосуванням визначеної статтею 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу, шляхом надання ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» права на продаж предмета іпотеки від власного імені будь-якій третій особі-покупцю на його власний розсуд за ціною на рівні, не нижчому за 4 032 000 грн, з наданням ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» всіх необхідних повноважень для здійснення продажу квартири АДРЕСА_1 . При цьому в резолютивній частині вказаної постанови суд апеляційної інстанції зазначив, що у зв`язку із виконанням рішення Апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2013 року та звернення стягнення на предмет іпотеки, дане судове рішення в цій частині зверненню до виконання не підлягає.

Таким чином вище вказаним рішення апеляційного суду підтверджено законність вибуття із власності ОСОБА_1 спірної квартири та подальший її продаж відповідачу у справі.

Тому доводи позивача про незаконність вибуття із його власності спірної квартири є необґрунтованими та недоведеними.

Крім того, предметом судового розгляду було і питання щодо законності укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який укладений 13 серпня 2014 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охріменко М.С. та зареєстрований у реєстрі № 619 за відповідним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Люкстрейдкомпані Київ» про визнання недійсним договору.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29 серпня 2019 року у справі № 757/48837/15-ц, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зазначені судові рішення залишені без змін постановою Верховного Суду в складі Касаційного цивільного Суду від 22 вересня 2021 року і таким чином доводи позивача щодо незаконності набуття відповідачем права власності на спірну квартиру спростовано.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційно встановлені факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

З урахуванням викладених вище обставин колегія суддів доходить висновку про законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції про не доведеність позивачем заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , подану представником Мельником Олександром Сергійовичем , на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 серпня 2022 року колегія суддів враховує наступні положення норм процесуального законодавства та норм матеріального права.

Згідно зі ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Норми вказаної статті не встановлюють для суду обов`язку викликати учасників справи у судове засідання, а такі виклики суд здійснює у разі необхідності. Апеляційний суд не вбачає підстав для виклику учасників справи для розгляду заяви.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15 було зазначено наступне : «56. Вже після прийняття постанови у цій справі і після закінчення п`ятиденного строку, передбаченого частиною восьмою статті 141 ЦПК України, відповідачка надала новий розрахунок понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, який доповнила витратами на суму 50 894,40 грн. 57. Велика Палата Верховного Суду вважає, що відповідачка пропустила строк для подання доказів понесених витрат. При цьому у своєму клопотанні від 22 листопада 2019 року відповідачка не просила поновити пропущений процесуальний строк та не вказала про поважність причин його пропуску. 58. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду вважає, що в частині вирішення питання про стягнення витрат у розмірі 50 894,40 грн заяву відповідачки необхідно залишити без розгляду. Дані докази були надані ОСОБА_1 поза межами строку, встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України.»

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, положення ч. 8 ст. 141 ЦПК України мають імперативний характер та зобов`язують суд залишити без розгляду таку заяву.

З матеріалів справи вбачається, що судове рішення було ухвалено 21 червня 2022 року. В судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину рішення ( а.с. 99 т.2).

При цьому представником відповідача у справі ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» цього ж дня 21 червня 2022 року було отримано в суді копію вступної та резолютивної частини рішення ( а.с. 100 т.2), тобто він був обізнаний про результат вирішення справи.

Крім того, в матеріалах справи містить розписка представника ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» Нейрановського А.О. про отримання 06 липня 2022 року повного тексту судового рішення (а.с. 109). Разом з тим, заяву про ухвалення судового рішення в частині розподілу судових витрат в частині правничої допомоги подано лише 14 липня 2022 року, тобто з пропуском п`яти денного терміну визначеного ч.8 ст. 141 ЦПК України.

Суд першої інстанції, вирішуючи подану представником ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» Нейрановським А.О. заяву про ухвалення додаткового рішення та задовольняючи її не перевірив дотримання останнім строків подачі відповідної заяви та прийшов до помилкового рішення про її задоволення.

Колегія суддів, враховуючи, що заяву про ухвалення додаткового рішення подано з пропуском процесуального строку, визначеного ч.5 ст. 141 ЦПК України доходить висновку про скасування вище вказаного додаткового рішення та залишення даної заяви без розгляду.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч.8 ст.141 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, із матеріалів вказаної справи вбачається, що представник відповідача у справі ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» Нейрановський А.О., подаючи відзив у вказаній справі заявив клопотання про покладення на позивача у справі понесених відповідачем у справі витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги на стадії апеляційного розгляду справи у розмірі 13 000 грн.

На підтвердження понесення відповідачем зазначених витрат у вказаній справи відповідачем до відзиву додано акт приймання передачі від 21 листопада 2022 року ( а.с. 206 т.2), в якому визначено перелік виконаних представником відповідача робіт по представленню інтересів відповідача у суді.

Заперечуючи щодо заявленого розміру судових витрат на правничу допомогу представник позивача у справі адвокат Мельник О.С. зазначив, що вказана сума правничої допомоги є необґрунтованою, оскільки ні позиція позивача, ні позиція відповідача у вказаній справі не змінювалася та не потребувала додаткового вивчення судової практики, а письмові пояснення та відзиви є аналогічними попереднім.

Разом із тим, колегія суддів, перевіривши вказані доводи відповідача у справі та заперечення представника позивача, доходить висновку про обґрунтованість, доведеність та співмірність витрат понесених відповідачем на оплату правничої допомоги з урахуванням обсягу матеріалів вказаної справи, тривалість розгляду вказаної справи та характеру спірних правовідносин. Тому заявлена відповідачем вимога про стягнення з позивача у справі 13 000 грн витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Мельником Олександром Сергійовичем , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 червня 2022 року, залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 червня 2022 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Мельником Олександром Сергійовичем , на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 серпня 2022 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 серпня 2022 року скасувати.

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Люкстрейдкомпані Київ» про стягнення із ОСОБА_1 судових витрат пов`язаних з оплатою правничої допомоги в суді першої інстанції залишити без розгляду.

Стягнути з ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Люкстрейдкомпані Київ» судові витрати по оплаті правничої допомоги при апеляційному розгляді справи в розмірі 13 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 16 березня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв