Ухвала

13 березня 2023 року

місто Київ

справа № 346/5647/19

провадження № 61-2489ск23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Яремка В. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 23 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури міста Києва, Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органу досудового розслідування, прокуратури під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000043, зобов`язання вжити заходів з метою відшкодування винними посадовими особами Державному бюджету України розмірів зазначених виплат,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції заявника

18 лютого 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 23 грудня 2022 року, у якій просив оскаржуване судове рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Щодо вимог процесуального закону до викладу підстав касаційного оскарження судового рішення

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був урахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Положеннями зазначеної статті передбачено, що підставою для відкриття касаційного провадження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

При визначенні справ із подібними правовідносинами враховується предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені судами фактичні обставини справи, однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Особа, яка подала касаційну скаргу, має враховувати, що у разі посилання у касаційній скарзі на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України у касаційній скарзі необхідно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Якщо касаційна скарга подана на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, у такій скарзі зазначається щодо якої саме норми права відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

У випадку оскарження судових рішень на підставі пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України з наведенням відповідного обґрунтування.

Виконання зазначених процесуальних вимоги має на меті унеможливити використання формального та беззмістовного викладу заявниками підстав касаційного оскарження. Зокрема, заявник має не лише навести зміст відповідної правової норми, а й викласти належне обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення відповідно до наведених вище правових норм.

Оцінка визначених заявником підстав касаційного оскарження судового рішення у цій справі

Як на підстави касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на те, що:

судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права;

судом апеляційної інстанції ухвалено рішення без врахування правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 2-2455/11 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

справу вирішено неповноважним складом суду (пункт 1 частини першої статті 411 ЦПК України);

судове рішення ухвалено судом з порушенням інстанційної або територіальної підсудності (пункт 6 частини першої статті 411 ЦПК України);

суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України);

суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про витребування матеріалів кримінального провадження (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України);

суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Аналізуючи питання подібності правовідносин, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункти 24, 26, 31, 32 постанови) звернула увагу на те, що слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті правовідносини, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші.

Таку спільність або тотожність рис необхідно визначати відповідно до елементів правовідносин. Для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

Основним із зазначених критеріїв є змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників), два інші - додатковими. На те, що зміст спірних правовідносин визначальний для їхнього порівняння на предмет подібності, вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК України щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом.

Отже, у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій, а в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, порівнювати суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) та об`єкти спорів).

У справі № 2-2455/11, на яку посилається заявник, спір виник щодо визнання права власності на самочинно переобладнану будівлю депо для ремонту тепловозів під цех з металообробки та складанню металоконструкцій. Скасовуючи судові рішення та, направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд дійшов висновку, що заява про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами не містить обставин, які є нововиявленими, оскільки процесуальні недоліки справи (неналежне повідомлення учасників судового розгляду, що перешкодило їм взяти участь у судовому засіданні; неналежне дослідження обставин справи; неналежне сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи тощо) не можуть вважатися нововиявленими обставинами. Тому висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для відкриття провадження у справі за нововивленими обставинами є необґрунтованими, оскільки суд не врахував, що перегляд кінцевого і обов`язкового рішення суду тільки з метою нового слухання і вирішення справи, за відсутності нововиявлених обставин, є недопустимим.

Отже, посилання на висновки, сформульовані Верховним Судом у справі

№ 2-2455/11, з огляду на інші фактичні обставини і їх правове регулювання, не є виконанням вимог пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу щодо необхідності зазначення у касаційній скарзі постанови Верховного Суду висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був урахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Також заявник посилається на недослідження судом апеляційної інстанції доказів у справі. Проте за правилом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Тобто, обов`язковою умовою застосування положень пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є зазначення заявником підстав касаційного оскарження відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України, проте у поданій заявником касаційній скарзі такі підстави не наведено (не підтверджено).

Верховний Суд також не враховує посилання заявника на пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України із зазначенням, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про витребування матеріалів кримінального провадження, оскільки ОСОБА_1 не оскаржує рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 серпня 2022 року. Крім того, відповідно до ухвали цього ж суду від 09 липня 2021 року клопотання учасників справи про витребування матеріалів кримінального провадження № 0000043 задоволено.

Щодо посилання заявника на підстави касаційного оскарження, а саме: пункти 1, 6 частини першої, пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України, то Верховний Суд констатує, що ці підстави зазначено заявником формально шляхом цитування наведених норм процесуального права без належного їх обґрунтування, тобто ОСОБА_1 не вказав об`єктивних міркувань щодо неповноважного складу колегії суддів апеляційного суду, не навів жодних обґрунтувань щодо порушення судом апеляційної інстанції правил інстанційної або територіальної юрисдикції, не вказав на підставі яких саме недопустимих доказів Івано-Франківський апеляційний суд встановив обставини, що мають суттєве значення.

Посилання на неправильну оцінку досліджених судом доказів зводяться до їх переоцінки, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України.

Висновки

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не виконав вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження, а тому відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Брула Гомез де ла Торе проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимоги процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 185, 389, 393 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову

Івано-Франківського апеляційного суду від 23 грудня 2022 року вважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Яремко