провадження № 22-ц/824/556/2023 суддя-доповідач у суді II інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Юждою Сергієм Миколайовичем, на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог: товариство з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «ДОМІНАНТА» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 121 949 гривень, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.10.2017 р. об 11 год. 50 хв. в м.Києві по вул.Заболотного, 5 сталась дорожньо-транспортна пригода за участю відповідача ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом марки «Шкода» д.н. НОМЕР_1 , та скоїв зіткнення з автомобілем марки «Шкода» д.н. НОМЕР_2 , що належить позивачу.

Відповідно до постанови Голосіївського районного суду м.Києва від 07.11.2017 р. ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

Позивач посилається на те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди йому була завдана шкода, яка відповідно до калькуляції вартості ремонтно-відновлювальних робіт становить 121 949,04 гривні, яку він просить стягнути з відповідача.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог: Товариство з додатковою відповідальністю Страхове товариство «ДОМІНАНТА» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 121 949 гривень 04 копійки, судовий збір в сумі 1219 гривень 50 копійок.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2019 залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаним заочним судовим рішенням, ОСОБА_1 , через представника - адвоката Южду Сергія Миколайовича, подав апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначав, що судом першої інстанції не було вчинено передбачених ст. 187 ЦПК України дій для отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача та розглянуто справу за відсутності відповідача, якого не було належним чином повідомлено судом про дату, час та місце проведення судового розгляду.

Апелянт вважає, що судом було застосовано норми ст. 1187 ЦК України щодо відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки без застосування норм ст.1194 ЦК України щодо відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність. Вважає, що вказане призвело до неправильного тлумачення норм ст. 1187 ЦПК України щодо права позивача самостійно обирати, з кого стягувати повну суму завданої шкоди, не враховуючи той факт, що цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована. Наголошує, що відповідальність особи, чия відповідальність застрахована обмежується різницею між розміром шкоди та сумою страхового відшкодування.

При цьому щодо обмеження обсягу відповідальності страховика апелянт посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 17 червня 2020 року у справі 753/15214/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц та Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 04 липня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц.

Щодо прийняття на себе МТСБУ обов`язків страховика, що ліквідується, апелянт посилався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в ухвалі від 20 лютого 2020 року у справі № 753/15214/16-ц.

Також апелянт звертає увагу суду на те, що обов`язок із виконання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності покладено на страхову компанію до завершення процедури її ліквідації в особі ліквідаційної комісії, а в разі недостатності коштів (майна) на МТСБУ. Вказує, що випадки, коли шкода не відшкодовується страховиком (МТСБУ), визначені в статті 32 Закону № 1961 ІV. При цьому ДТП, яким завдано шкоду позивачу, не є виключенням зі страхового випадку. Відповідач вважає, що позивачем не підтверджено належним чином збитки, завдані останньому внаслідок ДТП, спричиненого з вини відповідача. Наголошу, що ні один рахунок, виданий ОСОБА_2 , не був оплачений, за ним ремонтні роботи не проводилися, товари не купувалися. Вважає, що наданий позивачем рахунок викликає сумнів у його дійсності та розмірі вартості відновлювального ремонту. Також, на думку апелянта, відсутність оплати за вказаними рахунками свідчить про те, що позивачем міг бути проведений ремонт в іншому автоцентрі з меншою вартістю, що фактично призведе до зменшення збитків, які поніс позивач.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

26 січня 2023 року на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, направлений представником - адвокатом Прохоровою Олександрою Валентинівною засобами поштового зв`язку 23 січня 2023 року. У вказаному відзиві позивач просив залишити заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Також позивач, посилаючись на положення ч. 1 ст. 288 ЦПК України, вказував, що використання законодавцем в конструкції сполучника «і» дозволяє зробити висновок, що для скасування заочного рішення необхідно не лише встановити поважність причин неявки відповідача в судове засідання, а й те, щоб його аргументи щодо обставин справи впливали на правильне її вирішення. Також звертає увагу апеляційного суду на те, що в заочному рішенні від 10 жовтня 2019 року у справі № 752/19197/18 адреса відповідача вказана та встановлена судом вірно - АДРЕСА_1 .

Позивач вказував, що оскільки він звернувся з заявою про виплату страхового відшкодування, однак такі виплати не були проведені і страхова компанія перебуває в стані ліквідації, позивач не позбавлений права на підставі положень ст. 1187 ЦК України звернутись до особи, яка винна у настанні ДТП з позовом про відшкодування шкоди, оскільки у іншому разі гарантоване законом право на отримання такого відшкодування буде порушено.

Окрім того, у відзиві на апеляційну скаргу позивач пояснював, що йому дійсно спочатку було надано рахунок № АЦ-САСТ-709857 від 07 листопада 2017 на суму 231 434 грн. 21 коп. Однак ТОВ «Автоцентр Прага Авто на Кільцевій» в цьому рахунку порахував вартість відновлювального ремонту з заміною на нові автозапчастини. Позивач ОСОБА_2 в той же день попросив порахувати відновлювальні ремонтні роботи заміною на автозапчастини б/у, тобто з урахуванням того факту, що його автомобіль не новий.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, зважаючи на обставини справи, ціну позову 121 949,04 коп., предмет спору та те, що дана категорія справ не підпадає під процесуальну заборону передбачену ч.4 ст. 274 ЦПК України, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 08.10.2017 р. об 11 год. 50 хв. в м.Києві по вул.Заболотного, 5 сталась дорожньо-транспортна пригода за участю відповідача ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом марки «Шкода» д.н. НОМЕР_1 , та скоїв зіткнення з автомобілем марки «Шкода» д.н. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 .

Відповідно до постанови Голосіївського районного суду м.Києва від 07.11.2017 р. ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

В силу ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, наявність вини в діях відповідача у настанні дорожньо-транспортної пригоди, в даному випадку, встановлена і не підлягає доказуванню.

Позивач є власником пошкодженого транспортного засобу «Шкода» д.н. НОМЕР_2 .

Відповідно до рахунку-фактури № САСТ-709857 від 07.11.2017 р. вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, що належить ОСОБА_2 становить 121 949,04 гривні.

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Шкода» д.н. НОМЕР_1 була застрахована в Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Домінанта».

У ході розгляду справи встановлено, що будь-які виплати Страховою компанією на користь позивача здійснені не були.

Судом було також встановлено, що позивач не позбавлений можливості отримати відшкодування від особи, з вини якої сталась дорожньо-транспортна пригоди, в межах деліктних зобов`язань.

Судом встановлено, що на момент розгляду справи ТДВ «СК «Домінанта/» перебуває в стані припинення і будь-які виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не здійснюються.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач звернувся з заявою про виплату страхового відшкодування, однак такі виплати не були проведені і страхова компанія перебуває в стані ліквідації, позивач не позбавлений права на підставі положень ст. 1187 ЦК України звернутись до особи, яка винна у настанні дорожньо-транспортної пригоди з позовом про відшкодування шкоди, оскільки у іншому разі гарантоване законом право на отримання такого відшкодування буде порушено.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до статті 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Частиною першою статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

За змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 754/1108/15-ц (провадження № 61-20780св18) зроблено правовий висновок, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) вказано, що у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавала шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавала шкоди замість останнього. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Зазначені висновки підтримувалися Верховним Судом в подальшому, зокрема в постанові від 18 лютого 2020 року в справі № 522/1251/15-ц (провадження № 61-9573св18), в якій Верховний Суд дійшов висновку, що відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Отже, під час перегляду справи апеляційний суд враховує, що Верховний Суд притримується сталої практики із застосування діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Поряд з цим, судом першої інстанції було зроблено висновок про стягнення завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоди з винуватця ДТП у повному розмірі у зв`язку з перебуванням страховика в стані ліквідації. Такий висновок суду першої інстанції на думку колегії суддів є помилковим, виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції не було враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, якою в постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц було досліджено питання щодо особи, зобов`язаної відшкодувати шкоду у випадку, якщо страхова компанія позбавлена ліцензії, виключена з МТСБУ, перебуває в стані припинення, банкрутства, фактично не здійснює діяльності.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду зазначила про таке.

Правовідносини страховика та МТСБУ врегульовано розділом IV Закону № 1961-IV та Ліцензійними умовами провадження страхової діяльності, затвердженими розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 40 від 28 серпня 2003 року (далі - Ліцензійні умови).

Статтею 39 Закону № 1961-IV передбачено, що моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ) є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За положеннями цієї норми МТСБУ є самоврядною організацією її засновників (членів) та гарантом відшкодування шкоди, яка має завдання щодо: здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом; управління централізованими страховими резервними фондами, що створюються при МТСБУ для забезпечення виконання покладених на нього функцій; забезпечення членства України в міжнародній системі автомобільного страхування «Зелена картка» та виконання загальновизнаних зобов`язань перед уповноваженими організаціями інших країн - членів цієї системи; збирання необхідної інформації про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності для узагальнення та внесення пропозицій щодо удосконалення механізму здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності; співробітництво з уповноваженими організаціями інших країн у галузі страхування цивільно-правової відповідальності, координація обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників та/або водіїв транспортних засобів - нерезидентів у разі в`їзду їх на територію України та власників та/або водіїв транспортних засобів - резидентів - у разі їх виїзду за межі України; співробітництво з органами Міністерства внутрішніх справ України та іншими органами державної влади з питань обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності; розробка зразків страхових полісів і договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що затверджуються уповноваженим органом; надання страховикам інформації щодо страхових випадків стосовно конкретних страхувальників (частина друга статті 39 цього Закону).

За положеннями статті 1 Закону № 85/96-ВР страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Здійснення страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів може відбуватись лише за умови членства страхової компанії у МТСБУ та наявності ліцензії на її здійснення, виданої відповідно до законодавства.

Так, відповідно до пункту 49.1 статті 49 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності має право здійснювати страховик, який має ліцензію на здійснення даного виду страхування та є членом МТСБУ. У разі припинення страховиком членства в МТСБУ уповноважений орган зобов`язаний зупинити дію ліцензії.

Ліцензування страхової діяльності з боку держави має на меті не тільки гарантування законності такої діяльності та її підконтрольності, а й забезпечення відшкодування шкоди за рахунок забезпечення, яке виникає на підставі договору страхування, зокрема договору обов`язкового страхування цивільної відповідальності володільців транспортних заходів, укладеного відповідно до Закону № 1961-IV та в порядку і на підставах, визначених цим Законом.

Наявність статусу члена МТСБУ надає можливість страховій компанії як юридичній особі здійснювати страхову діяльність, яка насамперед полягає у взятті на себе відповідальності за іншу особу за спричинену шкоду за наслідками ДТП.

Страховики можуть входити до складу МТСБУ як асоційовані та повні його члени, які мають лише право на укладення договорів міжнародного страхування (стаття 50 Закону № 1961-IV).

Припинення членства та виключення із членів врегульовано положеннями статті 52 Закону № 1961-IV.

Зокрема, пунктом 52.1 статті 52 передбачено, що членство страховика в МТСБУ припиняється в разі виключення такого страховика із членів МТСБУ або втрати цим страховиком статусу асоційованого члена МТСБУ.

Пунктом 52.2 статті 52 встановлено, що виключення страховика із членів МТСБУ та/або позбавлення статусу повного члена МТСБУ здійснюється рішенням загальних зборів членів МТСБУ за поданням дирекції МТСБУ з таких підстав: а) подання страховиком заяви про припинення членства в МТСБУ або позбавлення статусу повного члена МТСБУ; б) відсутність у страховика ліцензії на обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності або її анулювання; в) припинення дії договору про співпрацю між МТСБУ та страховиком - членом МТСБУ згідно із законодавством; г) виключення страховика - члена МТСБУ з Державного реєстру страховиків (перестраховиків); ґ) неплатоспроможність (банкрутство) страховика - члена МТСБУ; д) ліквідація страховика - члена МТСБУ як юридичної особи; е) наявність заборгованості страховика - члена МТСБУ з оплати перестрахувальних платежів за договорами перестрахування, укладеними відповідно до вимог МТСБУ, понад шість місяців; є) порушення страховиком - членом МТСБУ вимог законодавства, положень Статуту МТСБУ, рішень органів управління МТСБУ або договору про співпрацю з МТСБУ.

Підстави позбавлення страховика ліцензії зазначено в розділі 7 Ліцензійних умов. Серед цих підстав, зокрема, нездійснення страховиком страхової діяльності відповідно до виданої ліцензії протягом останніх 12 місяців. Анулювання ліцензії страхової компанії згідно з пунктом 1.8 Ліцензійних умов означає заборону на здійснення страхової діяльності після її анулювання.

Відтак нездійснення страховиком страхової діяльності протягом 12 місяців є підставою для позбавлення його ліцензії на здійснення страхової діяльності, а позбавлення ліцензії з інших підстав у свою чергу є підставою для припинення страхової діяльності, що в обох випадках має наслідком виключення цього страховика зі складу членів МТСБУ (підпункт «б» пункту 52.2 статті 52 Закону № 1961-IV).

За положеннями пунктів 52.4, 52.5 статті 52 цього Закону страховик у разі припинення його членства в МТСБУ втрачає право укладати будь-які договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Припинення повного членства в МТСБУ позбавляє страховика права укладати договори міжнародного страхування.

Страховик, членство (у тому числі повне) якого припинено, зобов`язаний виконати свої зобов`язання згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

У випадку укладення страховою компанією договору зі страхувальником після виключення із членства в МТСБУ відповідальність за спричинену шкоду у ДТП за цим страховим договором має нести винна особа. Особа, яка укладає договір зі страховою компанією, має діяти обачливо, з огляду на доступність інформації на сайті МТСБУ, та з`ясувати, чи має така страхова компанія членство в МТСБУ.

Таким чином, у випадку нездійснення страхової діяльності, позбавлення ліцензії та/або виключення страховика зі складу МСТБУ він зобов`язаний виконати всі договірні зобов`язання з відшкодування шкоди за договорами обов`язкового страхування цивільної відповідальності, укладеними до цього.

Як організація, що створена задля відшкодування шкоди, МТСБУ зобов`язане відшкодувати шкоду, спричинену потерпілим, за певних умов, зокрема, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (підпункт «ґ» частини першої статті 41 Закону № 1961-IV), а за рахунок коштів фонду страхових гарантій відшкодовує шкоду у разі недостатності коштів та майна страховика - повного члена МТСБУ у таких самих випадках (підпункт «а» пункту 41.2 статті 41 Закону № 1961-IV).

Згідно з пунктами 20.2, 20.3 статті 20 Закону № 1961-IV у разі ліквідації страховика за його власним рішенням визначені договором обов`язки цього страховика виконує ліквідаційна комісія. У разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, бере на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом.

При цьому згідно з пунктом 7 статті 51 Закону № 1961-IV у разі ліквідації страховика або визнання його банкрутом страховик зобов`язаний передати до МТСБУ всі матеріали щодо укладених ним договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Крім того, такий страховик зобов`язаний перерахувати до відповідних централізованих страхових резервних фондів кошти в обсягах сум незароблених страхових премій із цього виду страхування.

Відтак обов`язок з виконання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, у разі недостатності коштів та майна відповідного страховика, покладено на МТСБУ з моменту визнання цього страховика банкрутом та/або його ліквідації як юридичної особи.

Системний аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що МТСБУ має зобов`язання на відшкодування шкоди замість страховика лише у випадку визнання його банкрутом та/або ліквідації. При цьому немає значення, чи це було підставою для його виключення із числа членів МТСБУ та/або позбавлення його повного членства.

Одночасно у випадку припинення членства страховика в МТСБУ (виключення з числа членів та/або позбавлення повного членства) у зв`язку з банкрутством та ліквідацією, МТСБУ зобов`язане здійснити регламентні виплати на підставі переданих до нього матеріалів усіх укладених договорів обов`язкового страхування у випадку недостатності коштів і майна страховика для здійснення страхових виплат.

Відтак відповідно до зазначеного Закону з моменту визнання судом страховика банкрутом та введення ліквідаційної процедури передбачено обов`язкові умови для проведення МТСБУ регламентних виплат за страховика, що визнаний банкрутом, а саме: підтвердження факту визнання страховика банкрутом; наявність невиконаних зобов`язань страховика за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів; недостатність коштів та майна страховика для виконання його зобов`язань за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів.

Таким чином, МТСБУ відповідно до Закону № 1961-IV відшкодовує шкоду за страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований (виключений з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань); в інших випадках страховик зобов`язаний самостійно відшкодувати шкоду, у тому числі в процедурі банкрутства та ліквідації як юридичної особи.

У разі початку процедури банкрутства страховика, потерпіла особа може звернутися з вимогою про відшкодування шкоди у процедурі, передбаченій Кодексом України з питань банкрутства, та захистити своє право на відшкодування шкоди в такий спосіб.

Закон не передбачає обов`язку МТСБУ на відшкодування шкоди замість виключеного члена у випадку виключення зі складу членів МТСБУ з інших підстав, і в цих випадках страховик повинен нести матеріальну відповідальність самостійно на загальних підставах.

Отже, враховуючи наведені норми права, висновок суду першої інстанції є таким, що не відповідає нормам матеріального права та висновкам Великої Палати Верховного Суду, зазначеним у цій постанові, оскільки наявність договору між винною у ДТП особою та страховою компанією про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності на суму в межах страхового відшкодування, передбаченого в договорі, виключає відповідальність винної особи за спричинену шкоду в межах страхової суми.

Поряд з цим, матеріали справи не містять даних про звернення позивача до страховика або МТСБУ для отримання відшкодування. Крім того судом першої інстанції не встановлено, що договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладено винною особою після припинення членства страхової компанії в МТСБУ.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована, відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника в частині розміру завданих збитків позивачу, що не перевищують ліміт відповідальності страховика, встановленого законом.

Щодо доводів апеляційної скарги про неналежність доказів поданих стороною позивача на підтвердження розміру заподіяної шкоди, і у зв`язку з цим неможливістю стягнення різниці між реально заподіяними збитками та лімітом відповідальності, колегія суддів вважає їх такими, що заслуговують на увагу.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження вартості відновлювального ремонту (реальні збитки) позивачем надано калькуляцію вартості ремонтно-відновлювальних робіт - рахунок від 07.11.2017 року на суму 121 949, 04 коп. (а.с.12-15).

Будь-яких доказів фактичного проведення відновлювального ремонту у визначеному калькуляцією розмірі матеріали справи не містять. В матеріалах справи відсутні такі докази, як платіжні документи чи акти виконаних робіт, звіт про оцінку вартості збитку, висновок експерта тощо. Жодних клопотань з приводу призначення атотоварознавчої експертизи матеріали справи також не містять.

Натомість, відповідачем надано докази, відповіді ТОВ «Автоцентр Прага Авто на Кільцевій», відповідно до яких жодні ремонтні роботи згідно рахунку від 07.11.2017 року ним не проводилися і товари не купувалися.

Отже, враховуючи встановлені обставини, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги в частині розміру понесених витрат у зв`язку з відновленням транспортного засобу (реальні збитки) не доведені жодними належними, достатніми та допустимими доказами, а тому не можуть бути задоволені в частині, що перевищує ліміт відповідальності.

Окрім того, апеляційний суд бере до уваги доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Так, частинами 1, 3 ст. 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Положення ч. 5 та ч. 6 ст. 128 ЦПК України визначають, що судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасниками судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судового повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно з ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Як на поважність причин неявки в судові засідання з розгляду справи апелянт вказує те, що він не був повідомлений судом належним чином про дату, час та місце слухання справи, і суд розглянув справу за його відсутності без належного повідомлення про розгляд.

Так, як зазначає відповідач, він зареєстрований та проживає у приватному будинку за адресою « АДРЕСА_1 ». На підтвердження цьому факту надана копія паспорта з відповідною відміткою про реєстрацію відповідача.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, в позовній заяві зазначена адреса відповідача як « АДРЕСА_2 ».

Позовна заява, ухвала про відкриття провадження у справі була направлена відповідачу на адресу АДРЕСА_2 .

Повістка про виклик до суду у судове засідання на 07.05.2019р. направлена відповідачу на адресу АДРЕСА_2 .

Ухвала про закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті на 10.10.2019р. направлялась відповідачу на адресу АДРЕСА_2 .

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що на адресу місця реєстрації відповідача АДРЕСА_1 , судові повістки про виклик до суду не направлялися. Судова повістка про виклик у судове засідання на 07.05.2019р. направлялась на адресу, вказану в позові.

А відтак, справу було розглянуто судом першої інстанції за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про судовий розгляд, що відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Отже, враховуючи вищевикладене, заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з мотивів, викладених вище в даній постанові апеляційного суду.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції в розмірі 1 830,00 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Юждою Сергієм Миколайовичем, на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2019 року,- задовольнити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2019 року - скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог: Товариство з додатковою відповідальністю Страхове товариство «ДОМІНАНТА» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ІПН НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_4 ) судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції в розмірі 1 830 (одна тисяча вісімсот тридцять ) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова