Справа № 457/592/20
провадження №2/457/35/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі: головуючого-судді Марчука В.І.,

секретар судового засідання Ярова О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Вернієвської О.Б.,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позов мотивований тим, що 03 липня 2019 року ОСОБА_2 позичила у нього гроші у сумі 40 000 грн., які зобов`язувалася повернути до 15 вересня 2019 року, а також виплатити винагороду у сумі 25 000 грн. На підтвердження укладеного договору позики грошей ОСОБА_2 власноручно написала розписку. Термін повернення боргу сплив, однак ОСОБА_2 грошові кошти йому не повернула, стала уникати зустрічей з ним, не відповідає на телефонні дзвінки, не відреагувала на письмову вимогу повернути кошти. Таким чином, ОСОБА_2 зобов`язана була повернути йому грошові кошти у загальній сумі 65 000 грн. Просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу станом на 30 квітня 2020 року у розмірі 181 518,08 грн., а також стягнути на його користь 5 000 грн. моральної шкоди.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні 01 лютого 2022 року вказав, що із відповідачкою він знайомий за тиждень до моменту написання розписки. Позичив гроші ОСОБА_2 оскільки знайомі повідомили, що їй можна довіряти.

Представника позивача ОСОБА_1 адвокат Вернієвська О.Б. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та зазначила, що ОСОБА_2 позичила грошові кошти у позивача в розмірі 40 000 гривень і в підтвердження цього надала відповідну розписку із зазначенням строку повернення позиченої суми до 15 вересня 2019 року, а також 25 000 гривень відсотків за користування коштами позичальника. За прострочення має бути сплачена пеня в розмірі 500 гривень за кожен прострочений день. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, а також засвідчує отримання від кредитора певної суми коштів. Така розписка була складена 03 липня 2019 року.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Крамар Ю.М. у судовому засіданні 01 лютого 2022 року пояснив, що в розписці має бути чітко зазначена інформація, така має бути складена грамотно юридично, а складена розписка є по суті набором слів, які чітко не вказують на наявність відносин договору позики.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, а також представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір - це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов`язки.

Свобода договору закріплена у ст. 627 ЦК України та означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості. наданій сторонам, визначати умови такого договору.

Згідно з ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли відносини, пов`язані із наданням грошових коштів в борг.

Відповідно до складеної розписки ОСОБА_2 03 липня 2019 року отримала від ОСОБА_1 гроші у сумі 40 000 грн., зобов`язалася повернути до 15 вересня 2019 року позичену суму та 25 000 грн. як винагороду за користування коштами позичальника. Розписка була складена у присутності двох свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У даному випадку відповідно до вимог ст.1047 ЦК України договір позики повинен бути укладеним у письмовій формі.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів.

Крім того, як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792св18, та від 08 квітня2021 року у справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899св20.

В постанові № 369/3340/16-ц від 22 серпня 2019 року Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договоруповине виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Оцінивши зміст розписки від 03 липня 2019 року, суд встановив, що вона містить відомості про передання ОСОБА_1 і отримання ОСОБА_2 грошових коштів у позику. А отже сторони дотримались письмової форми договору.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Отже,наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить проте, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного СудуУкраїни, викладеній у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Таким чином між сторонами наявні правовідносини, які випливають із договору позики, оскільки наявна у позивача розписка підтверджує як факт укладення договорів позики, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми, яка в обумовлений договором строк відповідачем не повернута.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно дочастини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України,зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Зі ст.549 ЦК України вбачається, що неустойкою (штрафом,пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Згідно ч.ч.1,2ст.551 ЦПК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення незаборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Судом встановлено, що відповідачем прострочено повернення суми боргу, так як остання зобов`язувалася повернути до15 вересня 2019 року позичену суму 40 000 грн., 25 000 грн. за користування коштами позичальника, а у випадку протермінування віддачі повної суми до вказаної дати по 500 грн. за кожен день невчасної віддачі (пеня).

У зв`язку з невиконнаням взятих на себе зобов`язань відповідачкою позивач звернувся з даним позовом.

Окрім цього, частиною першою ст.1050 ЦК України передбачено, що в разі якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналізуючи наведені норми, беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст.625 ЦПК України, як особливої міри відповідальності, суд приходить до переконання, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивача три відсотки річних відповідно до поданого розрахунку, оскільки відповідачем не наведено свого розрахунку.

За даними Державної служби статистики індекс інфляції становив у вересні 2019 року 100,7%, у жовтні 2019 року 100,7%, у листопада 2019 року 100,1%, у грудня 2019 року 99,8%, у січні 2020 року 100,2%, у лютому 2020 року 99,7%, у березні 2020 року 100,8%. Отже, індекс інфляції за період з вересня 2019 року по березень 2020 року становить 1,020 відсотка, а сума боргу 66 300 грн. з урахуванням індексу інфляції.

3% від простроченої суми становить 1218 грн. 08 коп.

Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договором встановлено, що за прострочення повернення боргу боржниця сплачує проценти у розмірі 500 грн. за кожен день прострочення боргу , починаючи з 15 вересня 2019 року. Отже, проценти за користування позикою станом на день подачі позову (30 квітня 2020 року)становлять 114 000 грн.

Таким чином, суд вважає обґрунтованим та правильним розрахунок позивача. Сума боргу ОСОБА_2 станом на 30 квітня 2020 року становить 181 518 грн. 08 коп., з яких: 66 300 грн. сума боргу з урахуванням індексу інфляції, 1 218 грн. 08 коп. 3 % річних від простроченої суми, 114 000 грн. проценти за користування позикою.

Що стосується вимог у частині відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

За змістом ст. 611 ЦК України відшкодування моральної (немайнової) шкоди в договірних правовідносинах може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також, якщо умови про відшкодування прописані в укладеному договорі.

У постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12 зроблено висновок, що відповідно до статті 611 ЦК України відшкодування моральної шкоди в разі невиконання зобов`язання допускається, якщо такі наслідки передбачені законом або договором. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 21.02.2019 року у справі № 640/5098/14-ц та від 27.02.2019 року у справі № 173/1025/16-ц.

Оскільки зобов`язання, що виникли між сторонами, не передбачали відшкодування моральної шкоди у разі їх порушення, вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної в розмірі 5 000 грн. не ґрунтуються на вимогах закону та обставинах справи, тому у їх задоволенні слід відмовити.

Крім цього, на виконання вимог вимог ст.141 ЦПК України з відповідачки в користь позивача слід стягнути 1865 грн. 19 коп. сплаченого судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 181 518 грн. 08 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1865 грн. 19 коп. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасники справи, яким повне рішення не було вручено у день його проголошення, мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення їм повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий 20 червня 1996 року Тернопільським МУ УМВС України в Тернопільській області, РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Суддя: В. І. Марчук