Справа № 126/1947/22
Провадження № 22-ц/801/1545/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хмель Р. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2023 рокуСправа № 126/1947/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Рибчинського В.П.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №126/1947/22 запозовом ОСОБА_1 до Сєвєродонецького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки ІНФОРМАЦІЯ_1 про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 25 травня 2023 року, яке ухвалене суддею Хмель Р.В. в Бершадському районномусуді Вінницької області,

в с т а н о в и в :

В жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Сєвєродонецького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, мотивуючи позов тим, що з липня 2021 року працювала адміністратором ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вказує, що вона не є військовослужбовцем чи державним службовцем, а вільнонайманою особою Сєвєродонецького РТЦКСП.

Наказом начальника Сєвєродонецького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 28 лютого 2022 року №44 ОСОБА_1 було звільнено з 28 лютого 2022 року відповідно до п.6 ст. 36 Кодексу Законів про працю України, у зв`язку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, у становою, організацією.

Вказане звільнення позивач вважає незаконним та безпідставним, виходячи з наступного.

Станом на 24 лютого 2022 року, в день початку військової агресії російської федераціїї проти України, позивач працювала адміністратором у другому відділі Сєвєродонецького РТЦК, з місцем роботи в м. Лисичанську. В цей день керівництвом було вжито заходи щодо переміщення даного органу військового управління в іншу місцевість. Позивачу та іншим працівникам ЗСУ, держслужбовцям, в усній формі було повідомлено про те, щоб вони йшли додому. Ніяких наказів, розпоряджень, в т.ч. щодо їх дій на наступний день, уточнень та подробиць щодо переміщення РТЦК до їх відома доведено не було.

Протягом наступного дня приміщення РТЦК було зачинено. 25 лютого 2022 року позивачу на вайбер прийшло повідомлення від колеги ОСОБА_2 зі зразком заяви про звільнення за власним бажанням і пропозицією написати заяву та надіслати їй телефоном. Проте позивач не писала таку заяву та не надсилала. Зателефонувала до колег, які вже перемістилися разом з РТЦК та намагалася з`ясувати де вони знаходяться і що їм відомо стосовно тих працівників, хто залишився в м. Лисичанську. Позивачу відповіли, що вся інформація є таємною, в тому числі і щодо їх місця дислокації. Після 25 лютого 2022 року і протягом березня 2022 року жодної інформації та вказівок від керівництва позивач не отримувала, ніхто на зв`язок з нею не виходив. Вона сподівалася, що їй зателефонує хтось із відповідальних осіб РТЦК.

08 березня 2022 року позивач отримала на банківську картку заробітну плату від Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Лише 16 березня 2022 року з позивачем на зв`язок вийшов працівник профспілки ОСОБА_3 , яка запитала номер її банківської картки для перерахунку коштів, які позивач згодом отримала.

В Лисичанську почалися постійні обстріли, після 25 березня 2023 року ситуація почала загострюватися. Місце знаходження відповідачів позивачу відомо не було. Позивач прийняла рішення виїхати з міста, де почалися постійні обстріли.

З 30 березня 2022 року до 13 квітня 2022 року позивач перебувала у Польщі. Після повернення в Україну у квітні, розблокувавши картку, позивач побачила, що 31 березня 2022 року їй була перерахована заробітна плата ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Позивач будь - якої інформації, роз`яснень, запитів, вказівок та пропозицій від відповідачів не отримувала. Через активні бойові дії у Лисичанську, позивач не повернулася додому, а зареєструвалася як внутрішньо переміщена особа у Вінницькій області.

Згодом, позивач знову почала телефонувати до колег з питанням про те, що відбувається на роботі. Інформація була різна, але не конкретна. Наприкінці квітня 2022 року позивач дізналася від колеги ОСОБА_2 , що її звільнено, підстава не визначена, з позивачем повністю розрахувалися в день звільнення, тобто 31 березня 2022 року, перерахувавши кошти на картку. Позивачу було надано контактний телефон працівника Сєвєродонецького РТЦК ОСОБА_4 , яка факт звільнення підтвердила, але підстава їй була не відома. 04 травня 2022 року вона надіслала позивачу телефон працівника кадрової служби Луганського ОТЦК - ОСОБА_5 . При спілкуванні з ним по телефону, він запропонував передзвонити згодом. При наступній телефонній розмові позивачу так і не було озвучено підставу її звільнення, не було названо дату звільнення, було лише зазначено, що скорочення посади не було.

10 травня 2022 року ОСОБА_6 , надіслала позивачу електронну адресу, на яку вона надіслала заяву, підписану електронним підписом. Відповідь позивач довго не отримувала, періодично нагадувала про себе.

31 травня 2022 року в телефонному режимі позивачу було запропоновано надіслати заяву на поштову адресу, зазначивши в ній повне ім`я, по - батькові та адресу для листування.

12 липня 2022 року вона отримала відповідь, яка здивувала її, оскільки в ній вказано, що всім працівникам, хто залишився в ОСОБА_7 , з 25 лютого 2022 року по 28 лютого 2022 року неодноразово засобами телефонного зв`язку пропонували самостійно приїхати до нового місця дислокації територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Луганської області. Всіх хто відмовився прибути до нового місця дислокації було звільнено з 28 лютого 2022 року. Але позивачу жодної пропозиції про переміщення разом з установою не надходило, тому ніякої відмови у позивача не могло бути.

07 вересня 2022 року дізналася причину та дату її звільнення та як виявилося звільнена вона була на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України, оскільки з 28 лютого 2022 року їй пропонували переїхати на нове місце, а вона відмовилася.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 вважає, що її звільнено із порушенням чинного трудового законодавства, так як будь яких причин її звільнення не було, а підстава її звільнення, наведена в наказі №44 від 28 лютого 2022 року не відповідає дійсним обставинам справи.

Отже, просила суд поновити її на роботі на посаді адміністратора другого відділу Сєвєродонецького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки ІНФОРМАЦІЯ_2 з 01 березня 2022 року, стягнути з Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 березня 2022 року до дня поновлення на роботі.

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 25 травня 2023 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що її звільнення відбулось з порушенням установленого законом порядку та свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника, та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання сторони не з`явилися, хоча були належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи, а відтак, на переконання колегії суддів і відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачу було відомо про передислокацію та подальше відновлення роботи, оскільки це підтверджується матеріалами справи. Вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від позовних вимог про поновлення на роботі, тому вони задоволенню не підлягають.

Колегія суддів, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно наказу начальника Сєвєродонецького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 28 лютого 2022 року №44 ОСОБА_1 було звільнено з роботи з 28 лютого 2022 року, відповідно до п.6 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією. Видаючи вказаний наказ, як на підставу для звільнення вказано наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 №1 від 24 лютого 2022 року «Про передислокацію ІНФОРМАЦІЯ_6 ».

Згідно заяви ОСОБА_1 від 10 травня 2022 року адресованої військовому комісару ІНФОРМАЦІЯ_2 , остання звернулася з проханням поновити її на роботі та відшкодувати втрачений заробіток.

На вищевказану заяву ОСОБА_1 надано відповідь начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_8 , згідно якої повідомлено, що 24 лютого 2022 року, керівництвом ІНФОРМАЦІЯ_7 була організована повноцінна евакуація всього особового складу територіального центру комплектування та соціальної підтримки Луганської області засобами автомобільного транспорту, включаючи працівників, службовців та членів їх сімей.

З 25 лютого 2022 року по 28 лютого 2022 року всім працівникам відділів Сєвєродонецького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Луганської області, які не виявили бажання скористатися евакуаційними засобами, засобами телефонного зв`язку неодноразово пропонувалося самостійно прибути до нового місця дислокації територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Луганської області.

Враховуючи складність та нестандартність даної ситуації, непередбаченість законодавством України врегулювання трудових відносин між роботодавцем та працівником ЗСУ у виниклих обставинах, неможливості завчасної підготовки до заходів звільнення працівників ЗСУ та специфіку регіону, 28 лютого 2022 року працівники ЗСУ, які відмовилися прибути до нового місця дислокації, відповідно до п.6 ст. 36 КЗпП України, були звільнені з роботи у зв`язку із відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією.

Згідно заяви ОСОБА_1 від 26 липня 2022 року остання повторно звернулася до Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, у якій повідомила про свій намір захищати свої права у суді.

Згідно наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 від 11 березня 2022 року №74 було передислоковано ІНФОРМАЦІЯ_4 та районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Луганської області.

Звертаючись до Бершадського районного суду Вінницької області позивач надала довідку від 20 квітня 2022 року про взяття її на облік внутрішньо переміщеної особи у Вінницькій області та обґрунтовувала позовні вимоги позивач зазначила, що вважає своє звільнення на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України безпідставним, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_3 не пропонував їй переведення з установою в іншу місцевість, а тому будь яких причин для її звільнення не було.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 147 КЗпП України звільнення є дисциплінарним стягненням, яке застосовується за порушення трудової дисципліни.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан, який в подальшому неодноразово продовжено.

Введений воєнний стан триває і по даний час.

Згідно з пунктом 3 Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до п.п. 5 п. 1 ст. 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до частини першої статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що передислокація ІНФОРМАЦІЯ_3 не є зміною істотних умов праці у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, які допускаються відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою (зміна систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших) та про зміну яких працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Переведення на роботу в іншу місцевість разом з Сєвєродонецьким районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки ІНФОРМАЦІЯ_2 було обумовлено терміновими оперативними обставинами, пов`язаними із введенням на території України воєнного стану та наближеності м. Лисичанськ до кордону з «рф», активних бойових дій, що загрожувало життю та здоров`ю працівників ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі №335/110/15-ц,

Також, суд першої інстанції вірно врахував, що позивач являлася працівником ЗСУ, безпосередньо брала участь в антитерористичній операції, забезпечені її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України (а.с.44), зважаючи на специфіку установи, де вона працювала та введений на території України воєнний стан, а також оголошення загальної мобілізації, активні бойові дії в м. Лисичанськ, керівництвом РТЦК дійсно було порушено процедуру ознайомлення позивачки з наказами, проте вказані порушення з урахуванням всіх обставин не є значними, так як введенням на території України воєнного стану передбачено обмеження конституційних прав громадян України, про що позивач, як працівник ЗСУ повинна знати, а тому, яким способом доносилася до відома працівників інформація в даному випадку значення немає, оскільки в даних умовах реалізувати вказане у відповідності до правил діловодства не представлялося можливим.

Суд не приймає до уваги скріншоти переписки у мобільному додатку Viber в якості належних та допустимих доказів, оскільки вони ніяким чином не доводять факту, що позивач не була обізнана про передислокацію ІНФОРМАЦІЯ_3 . Крім того, дані докази не містять жодних прив`язок до власника телефону, перебування власника номера телефону в трудових відносинах з роботодавцем, переписки, особи позивача, особи працівників РТЦК та теми листування.

Крім того, суду не надані докази того, що позивач намагалася повідомити керівництво відповідача про бажання продовження трудових відносин відразу після передислокації Сєвєродонецького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Луганської області, причину неможливості явки на роботу і вирішення інших питань з цього приводу - написання заяви про безоплатну відпустку тощо.

Проте, як сама вказує позивач, з 30 березня 2022 року по 13 квітня 2022 року вона перебувала в Польщі, тобто вона вважаючи себе такою, що перебуває у трудових відносинах перетнула кордон, будь яким чином не повідомивши свого роботодавця про таке своє рішення, при цьому про передислокацію їй було відомо, а лише після повернення в Україну почала вирішувати питання щодо свого звільнення.

Отже, колегія суддів дійшла до висновку, що позивач відмовилась від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а тому відповідач правомірно виніс наказ про звільнення позивача згідно пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є похідними від вимоги про поновлення на роботі, а тому колегія суддів також не вбачає підстав для їх задоволення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для скасування або зміни рішення суду колегією суддів не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 25 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 09 серпня 2023 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Рибчинський В.П.