Провадження № 2/761/4586/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Габунії М.Г.,

за участі:

представника позивача: ОСОБА_1 ,

представників відповідача: Станіславського С.В., Дяченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня», третя особа: Генеральний директор Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» Клюзко Іван В`ячеславович про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

06 липня 2022 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог позивач просить:

-визнати незаконним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» від 04.04.2022 року №183 02-02 «Про переведення ОСОБА_2 »;

-визнати незаконним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» від 30.06.2022 року №407-02-02 «По особовому складу» щодо звільнення ОСОБА_2 ;

-поновити ОСОБА_2 на роботі на посаді начальника відділу кадрів Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня»;

-стягнути з Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.07.2022 року по 07.10.2022 року в сумі 111 872,46 грн.;

-стягнути з Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що з 2010 року позивач перебувала в трудових відносинах з відповідачем та з 02.08.2013 року на посаді начальника відділу кадрів.

Як зазначає позивач, з 04.04.2022 року її незаконно було переведено на посаду інспектора з кадрів відділу кадрів. З початком війни в Україні - з 24.02.2022 року вона знаходилась за місцем проживання в Київській області та не мала можливості виїхати з передмістя Києва до столиці у зв`язку з тим, що в`їзд до міста Києва для цивільних осіб було повністю перекрито.

З 01.03.2022 року за погодженням з керівництвом Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» позивач виїхала до Черкаської області та працювала дистанційно до кінця березня 2022 року.

Повернувшись до м.Києва, 04.04.2022 року позивач з?явилась на роботу та їй було повідомлено про необхідність написати заяву на звільнення. Однак оскільки позивач відмовилась написати таку заяву, наказом від 04.04.2022 року її було переведено на посаду інспектора відділу кадрів.

Позивач зазначає, що відсутні підстави, передбачені ст.3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» для переведення її на іншу посаду. Крім того, розпорядження першого заступника генерального директора ОСОБА_4, яке стало підставою для видачі наказу, в паперовому вигляді взагалі відсутнє.

04.05.2022 року позивачу було вручено попередження про звільнення у зв`язку з реорганізацією та скороченням чисельності та штату працівників Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня». В той же час позивач зазначає, що з врахуванням зазначення різних назв посади, яку вона обіймала, її не було повідомлено про звільнення. Також позивача не було ознайомлено на її прохання з наказом №34-02-01 від 04.05.2022 року, відмовлено в наданні копії вказаного наказу; серед запропонованих посад були такі, які не були вакантними та взагалі були відсутні на підприємстві; повного переліку вакантних посад теж запропоновано не було.

Позивач вважає наказ №34-02-01 від 04.05.2022 року незаконним у зв`язку з тим, що штатну одиницю інспектора з кадрів виведено із штату 01.07.2022 року, а скорочення позивача мало бути не раніше 04.07.2022 року; наказ №34-02-01 від 04.05.2022 «Про реорганізацію апарату управління та внесення змін до штатного розпису Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» не містить жодних обґрунтувань якими обумовлена реорганізація апарату управління та внесення змін до штатного розпису; новий штатний розпис так і не було затверджено в установленому порядку та не погоджено засновником, що свідчить про те, що жодних змін в організаційній структурі відповідача юридично не відбулось.

Новий штатний розпис Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня», який керівництвом введено в травні 2022 року, не пройшов встановлену процедуру погодження засновником - Київською обласною радою. А тому будь-які дії керівництва з посиланням на такий штатний розпис, є такими, що не відповідають чинному законодавству.

З 10.05.2022 року до штатного розпису Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» була введена посада заступника генерального директора з управління персоналом на якого покладено функцію з керівництва новоствореним відділом організаційно-кадрового забезпечення. Вказану посаду мали б запропонувати позивачу, оскільки вона за освітою, кваліфікацією та досвідом роботи повністю відповідала вимогам за вказаною посадою. 10.05.2022 року на вказану посаду було прийнято нового працівника.

Як зазначає позивач, вказану посаду відповідач мав запропонувати їй як працівнику, що з 2010 року безперервно працював у відповідача, має вищу кваліфікацію і продуктивність праці, самостійно себе утримує та має інвалідність. А тому позивач має переважне право на залишення на роботі.

04.07.2022 року позивача було ознайомлено з наказом про звільнення. Як зазначає позивач, наказ видано з порушенням встановленої процедури та без дотримання вимог трудового законодавства.

В наказі не вказано чітко що стало підставою звільнення, скорочення чисельності чи штату працівників, оскільки одночасно дві підстави не можуть існувати.

Крім того, профспілка не надавала згоду на звільнення позивача.

Так як позивача звільнено з посади з порушенням положень діючого законодавства, на підставі положень статті 235 КЗпП України її має бути поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Також позивач зазначає, що внаслідок незаконного звільнення їй спричинена моральна шкода, яку вона оцінила в розмірі 50 000,00 грн.

18.10.2022 року до суду надійшов відзив відповідача на заявлені вимоги в яких представник просить відмовити в задоволенні заявлених вимог. Як зазначено, наказ від 04.04.2022 року про переведення позивача є законним, оскільки в діях та бездіяльності позивач проявляла ознаки службової недбалості, що підтверджує доповідна записка першого заступника генерального директора ОСОБА_4 . Так як Комунальне некомерційне підприємство Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» відноситься до об`єктів критичної інфраструктури, з кількістю штатних посад більше ніж 1300 одиниць, діяльність якої в лютому-квітні 2022 року в першу чергу була спрямована на ліквідацію наслідків бойових дій, відсутність начальника відділу кадрів на робочому місці, а також саботаж ОСОБА_2 виконанню її безпосередніх посадових обов`язків, могла призвести до невідворотних наслідків в діяльності підприємства. Неправильний кадровий облік, наслідком якого могло стати неправильне нарахування заробітної плати, відсутність обліку наявних медичних працівників та інша бездіяльність позивача, окрім завдання підприємству матеріальних збитків, могла призвести до загибелі українців постраждалих від бойових дій, які не змогли отримати медичну допомогу у зв`язку з відсутністю необхідного медперсоналу. Таким чином видання зазначеного наказу дійсно було виробничою необхідністю спрямованою на відвернення та ліквідацію наслідків бойових дій.

Представник зазначає, що суд не може вдаватись до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

При попередженні позивача про наступне звільнення відповідач 04.05.2022 року запропонував всі вакантні посади, однак позивач відмовилась від запропонованих посад. А тому відповідачем в повній мірі були дотримані положення КЗпП України щодо працевлаштування працівника, а також запропонування позивачу іншої роботи.

Позивачу не була запропонована посада заступника генерального директора з управління персоналом, оскільки позивач не відповідає кваліфікаційним вимогам до вказаної посади, в частині наявності відповідної освіти.

Також спростовуються твердження позивача щодо відсутності згоди профспілки на її звільнення, оскільки первинна профспілкова організація Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» листом від 27.06.2022 №5 повідомила відповідача про надання згоди на звільнення позивача.

Представник зазначає, що у випадку, якщо суд прийде до висновку, що у наказі про звільнення позивача зазначено не вірно підставу звільнення позивача, у відповідності до положень ч.3 ст.235 КЗпП України може бути змінено формулювання причини звільнення рішенням суду.

Представник відповідача зазначає, що оскільки в діях відповідача відсутні винні дії, які призвели до моральних страждань позивача, не надано доказів моральних страждань позивача, тому підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

05.12.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій представник позивача наполягає на задоволенні заявлених вимог. Крім того, представник зазначила, що ні в наказі про переведення позивача, ні в доповідній записці не йде мова про відвернення або ліквідацію наслідків бойових дій, а також інші обставини, які становили або могли становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, як мету, яку переслідував відповідач, видаючи оскаржуваний наказ.

Позивача не було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни. Крім того, стаття 147 КЗпП України не передбачає такого заходу стягнення як переведення на іншу посаду.

Документу, який став підставою для видачі наказу про переведення позивача взагалі не існує, оскільки до відзиву сторона відповідача надала доповідну записку, а не розпорядження першого заступника генерального директора ОСОБА_4

В попередженні про наступне звільнення позивача не вірно зазначено посаду, а тому представник вважає, що при звільненні позивача не дотримано вимог ст.49-2 КЗпП України.

Відповідач не надав суду доказів що у відповідача взагалі відбулись зміни в штаті чи організаційній структурі.

Відповідачем не доведено жодними належними та допустимими доказами що ним здійснювалась оцінка кваліфікації та продуктивності праці серед трьох інспекторів з кадрів, з метою визначення особи, яка працюватиме за посадою інспектора з кадрів після скорочення.

Крім того, представник зазначає, що позивач в 2020 році закінчила Державний вищий навчальний заклад «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» та здобула кваліфікацію: ступінь вищої освіти магістр, спеціальність - менеджмент, освітня програма «Бізнес адміністрування у галузі охорони здоров`я». Таким чином маючи спеціалізовану вищу освіту в сфері охорони здоров?я, позивач повністю відповідала кваліфікаційним вимогам за посадою заступника генерального директора з управління персоналом, однак вказаної посади їй запропоновано не було.

Наявний в матеріалах справи лист від 27.06.2022 року №5 не є згодою профспілкової організації на звільнення позивача в розумінні чинного законодавства.

22.12.2022 року до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив в яких представник наполягає на відмові в задоволенні заявлених вимог. Представник відповідача зауважує, що оскільки позивач працювала на підприємстві критичної інфраструктури, з врахуванням введеного воєнного стану, порушення роботи підприємства призвело б до негативних наслідків для національної безпеки України. Як зазначено у запереченні, лише з відповіді на відзив відповідачу стало відомо, що у 2020 році позивач закінчила Державний вищий навчальний заклад «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана». Крім того, кваліфікаційні вимоги до посади заступника генерального директора з управління персоналом «Право», «Публічне управління та адміністрування» не є тотожним напрямку підготовки за спеціальністю «Менеджмент».

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечили проти задоволення заявлених вимог з підстав, викладених у відзиві.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи, звернулась до суду із заявою про слухання справи в його відсутність та просив відмовити в задоволенні заявлених вимог.

На підставі положень статті 223 ЦПК України суд ухвалив про подальше слухання справи у відсутність третьої особи.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Оцінивши надані суду докази, вислухавши сторони та врахувавши їх процесуальні заяви, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених вимог за наступних підстав.

Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Стаття 3 КЗпП України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

У відповідності до положень статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Стаття 40 КЗпП України визначає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадку, зокрема, 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Як визначено п.2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".

Указом Президента України № 64/2022 від 04.02.2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

В подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та існував на час виникнення спірних правовідносин між сторонами.

Стаття 64 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40,47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Отже, Конституція України надає можливість в умовах воєнного стану встановлювати окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень, зокрема, щодо прав, передбачених ст.43 Конституцією України.

24.03.2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Згідно із статтею 1 Закону, цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану.

Стаття 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначає, що у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

У період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

Однак зазначеним законом не скасовані та не змінені підстави звільнення працівників, в тому числі за ініціативи роботодавця.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_2 з 2010 року перебувала в трудових відносинах з відповідачем.

Наказом №183 02-02 від 04.04.2022 року у зв`язку з виробничою необхідністю, керуючись статтею 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», на період запровадження воєнного стану в Україні, ОСОБА_2 , начальника відділу кадрів, з 04.04.2022 року переведено на посаду інспектора з кадрів відділу кадрів з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою.

Підставою для прийняття наказу зазначено розпорядження першого заступника генерального директора ОСОБА_4

Під час слухання справи було встановлено, що підставою для видання зазначеного наказу було не розпорядження першого заступника генерального директора ОСОБА_4, оскільки він таких не видає, а доповідна записка від 01.04.2022 року. Як повідомив представник відповідача, в наказі містилася описка.

Як вбачається із тексту доповідної записки, перший заступник генерального директора ОСОБА_4 повідомив генерального директора Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня»: 09.03.2022 року ОСОБА_2 надіслала на Vіbеr головного бухгалтера ОСОБА_6 підготовлений нею наказ «Про впорядкування кадрового обліку під час воєнного стану», датований 28.02.2022 року, для використання в роботі. В той же час, підстава, викладена в преамбулі зазначеного наказу «в зв`язку з відсутністю організаційних умов, необхідних для виконання роботи підприємства під час воєнного стану» не відповідає дійсності, оскільки Комунальне некомерційне підприємство Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня», як об`єкт критичної інфраструктури працювала щодня та здійснювала оперативне, безперервне надання медичної допомоги пораненим і хворим мешканцям Київської області, військовослужбовцям ЗСУ і ТРО, працівникам Національної поліції та СБУ.

Відповідно до зазначеного наказу начальнику відділу кадрів ОСОБА_2 потрібно було розробити накази про дистанційну роботу працівників, про оголошення простою працівникам, про працівників, залучених до трудової повинності або суспільно корисних робіт, з визначенням прізвищ, посад і дату, з якої відсутні такі працівники. Однак, такі накази начальником відділу кадрів ОСОБА_2 підготовлені, підписані та зареєстровані належним чином не були.

Також необхідно було довести до відома керівників структурних підрозділів КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня» інформацію про необхідність подання персональних списків медичних працівників, які відсутні на робочих місцях з поважних причин та з причин, не передбачених чинним законодавством України, а також персональних списків медичних працівників, які можуть надавати медичну допомогу в інших-закладах охорони здоров`я. Така інформація до відома керівників структурних підрозділів КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня» відділом кадрів доведена не була.

Перевіривши Журнал реєстрації наказів з адміністративно-господарських питань (02-04), зареєстрованого наказу «Про впорядкування кадрового обліку під час воєнного стану» від 28.02.2022 не виявилося. Так само не виявилося і оригіналу наказу в папці підшивки наказів.

Враховуючи викладене, наказ «Про впорядкування кадрового обліку під час воєнного стану» від 28.02.2022, підготовлений та розповсюджений як діючий серед співробітників КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня» для керівництва в роботі ОСОБА_2 , не був підписаний та зареєстрований.

Однак, керуючись цим наказом старші медичні сестри структурних підрозділів проводили табелювання у березні 2022 року деяких співробітників відділень та центрів як «ДР» - дистанційна робота та «П» простій».

На основі табелів обліку робочого часу відділом фінансів та бухгалтерського обліку за березень 2022 року було нараховано та виплачено за час простою працівникам КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня» 2/3 встановленого окладу.

Таким чином, своїми діями ОСОБА_2 ввела в оману головного бухгалтера ОСОБА_6 та інших працівників КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня».

З метою уникнення в подальшому аналогічних ситуацій, відвертим саботажем роботи начальника відділу кадрів ОСОБА_2, обмеження її впливу на інших працівників відділу кадрів та керуючись Законом України «Про організацію відносин в умовах воєнного стану» перший заступник генерального директора ОСОБА_4 запропонував перевести ОСОБА_2 на посаду інспектора з кадрів.

Позивач та її представник під час слухання справи належними та допустимими доказами не спростували зазначене в доповідній записці.

Позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що в період з 24.02.2022 року по 04.04.2022 року вона належним чином виконувала власні посадові обов`язки.

Крім того, у вказаний період позивач не зверталась до відповідача із будь-якими заявами для належного оформлення її відсутності на робочому місці. Наказом Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» не встановлювалась дистанційна робота для позивача.

Стаття 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції станом на 04.04.2022 року» визначала, що у період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою.

У період дії воєнного стану норми частини третьої статті 32 Кодексу законів про працю України та інших законів України щодо повідомлення працівника про зміну істотних умов праці не застосовуються.

У своїй діяльності Комунальне некомерційне підприємство Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» керується Конституцією України, іншими законами України, актами Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами з питань антикорупційної діяльності, наказами МВС, МОЗ, нормативно-правовими актами з питань організації медичного обслуговування населення.

Основними завданнями Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» є забезпечення потреб населення у кваліфікованій і доступній медичній допомозі.

Разом із цим сфера охорони здоров`я та фармацевтична промисловість належить до життєво важливих функцій та/або послуг, порушення яких призводить до негативних наслідків для національної безпеки України.

Враховуючи функції покладені на заклади охорони здоров`я, беручи до уваги що установа безперервно функціонувала, а зупинення роботи установи призвело б до негативних наслідків, в Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» простій не міг бути оголошений та не оголошувався.

В розумінні КЗпП України та Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» саме по собі оголошення військового стану - не є підставою для призупинення роботи (простою).

Доказів на підтвердження відсутності в комунальному підприємстві Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» організаційних та технічних умов для виконання роботи начальника відділу кадрів позивачем суду не надано.

Згідно з посадовою інструкцією ОСОБА_2 , як начальник відділу кадрів організовує роботу по забезпеченню лікарні працівниками потрібної професії, спеціальності і кваліфікації у відповідності з профілем одержаної підготовки; здійснює підбір, підготовку і раціональний розподіл кадрів; візує табеля працівників лікарні для нарахування заробітної плати; організовує табельний облік, складання і виконання графіків відпусток, контроль за станом трудової дисципліни у відділеннях лікарні, розробляє заходи щодо поліпшення трудової дисципліни, зниження витрат робочого часу, контролює їх виконання.

Враховуючи статус відповідача, необхідність інтенсивної роботи якого зумовлена, зокрема на той час, воєнними діями на території Київської області, відсутність належного обліку лікарів та медичного персоналу, які мали б надавати медичну допомогу пораненим жителям Київської області, іншим хворим, призвело б до негативних наслідків, зокрема, до неналежного їх обліку, тому суд приходить до висновку, що з врахуванням ситуації, яка на той час склалася в державі (введення воєнного стану, бойові дії на території Київської області) та в Комунальному некомерційному підприємстві Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня», суд вважає, що переведення ОСОБА_2 було здійснено з дотриманням положень діючого законодавства.

Наказом Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» №34-02-01 від 04.05.2022 року «Про реорганізацію апарату управління та внесення змін до штатного розпису Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня»», з метою покращення рівня надання медичної допомоги, підвищення ефективності професійної діяльності працівників, мінімізації фінансових витрат та оптимізації організації структури закладу, внесено зміни до штатного розпису апарату управління Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня», зокрема, з 10.05.2022 року уведено в штатний розпис посаду заступника генерального директора з управління персоналом; проведено реорганізацію шляхом злиття відділу кадрів та канцелярії апарату управління.

Як вбачається з наказу, з 01.07.2022 року встановлено чисельність працівників новоствореного структурного підрозділу в кількості 9,0 штатних одиниць та виведено зі штатного розпису шляхом скорочення 7,75 штатних одиниць.

Пунктом 2 наказано повідомити працівників, посади яких не передбачено в новому штатному розписі, про звільнення відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України шляхом вручення персональних повідомлень.

06.05.2022 року позивача було повідомлено про наступне звільнення. У вказаному попередженні було зазначено перелік посад, які були вакантними на той момент. Позивач зазначила, що вона з попередженням ознайомлена та не погоджується на переведення на запропоновані посади.

Наказом №53-02-02 від 30.06.2022 року були внесені зміни до наказу №34-02-01 від 04.05.2022 року в частині дати встановлення чисельності працівників новоствореного структурного підрозділу з «01.07.2022» на «05.07.2022».

Як вбачається із штатних розписів, до реорганізації апарату управління та внесення змін до штатного розпису Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» відділ кадрів мав 9 штатних одиниць, канцелярія налічувала 6 штатних одиниць. Після об`єднання зазначених відділів був створений відділ організаційно-кадрового забезпечення із загальною кількістю штатних працівників - 9. Тобто, як вбачається, відбулось скорочення штату працівників.

Позивач в позовній заяві зазначала про ряд порушень на її думку при прийнятті наказу №34-02-01 від 04.05.2022, однак, враховуючи що позивач не оскаржує зазначений наказ, суд позбавлений можливості здійснити перевірку законності прийняття наказу.

Крім того, варто зазначити, що у відповідності до положень ч.1 ст.64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Таким чином, суд при вирішенні питання про поновлення позивача на посаді має здійснити перевірку законності його звільнення та не наділений правом оцінювати доцільність скорочення чисельності або штату працівників.

При зверненні до суду з позовом позивач зазначає, що новий штатний розпис Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня», який керівництвом введено в травні 2022 року, не пройшов встановлену процедуру погодження засновником - Київською обласною радою. А тому будь-які дії керівництва з посиланням на такий штатний розпис, є такими, що не відповідають чинному законодавству.

Однак такі твердження позивача спростовуються копією штатного розпису з 05.07.2022 року з якого вбачається, що він погоджений першим заступником голови Київської обласної ради.

Наказом Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» №407-02-02 від 30.06.2022 року ОСОБА_2 інспектора відділу кадрів апарату управління, 04.07.2022 року звільнено відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників.

Позивач зазначала, що вона мала перевагу на залишення на роботі при звільненні.

Стаття 42 КЗпП України визначає, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу;

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат;

11) працівникам, які є членами пожежно-рятувальних підрозділів для забезпечення добровільної пожежної охорони не менше року.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

В той же час, суд не наділений правами та не володіє достатньою інформацією для визначення продуктивності праці будь-якого працівника, оскільки це є прерогативою виключно роботодавця, який володіє повною інформацією про результативність праці, що характеризує ефективність її витрат у виробництві та сфері послуг. Визначення працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці є компетенцією роботодавця.

Вищевказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 367/3870/16-ц (провадження 61-38248св18).

Представник позивача зазначала, що в попередженні про наступне звільнення позивача, не вірно зазначено посаду, а тому представник вважає, що при звільненні позивача не дотримано вимог ст.49-2 КЗпП України.

Однак, суд не може прийняти до уваги зазначене представником позивача, оскільки помилкове зазначення посади позивача не впливає на процедуру звільнення та не свідчить про те, що позивач не була попереджена про наступне звільнення. Крім того, в позовній заяві позивач зазначає, що її дійсно 06.05.2022 року було повідомлено про наступне звільнення.

Листом від 07.06.2022 року Комунальне некомерційне підприємство Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» звернулося до голови профспілкового комітету Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» Лідії Продусевич щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_2 .

Листом від 27.06.2022 року за №5 голова профспілкового комітету повідомила Генерального директора Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» що у встановлений ст.43 КЗпП України строк не представилось можливим призначити засідання профспілкового комітету, оскільки його члени перебувають в евакуації, за кордоном, куди виїхали у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України або звільнилися. З урахуванням вимог ч.2 ст.5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», голова профспілкового комітету надала свою згоду на звільнення ОСОБА_2 .

В той же час, оскільки представник позивача в судовому засіданні наполягала на тій обставині, що у спосіб, передбачений діючим законодавством профспілковий комітет не надав згоду на звільнення позивача, суд на виконання вимог ст.43 КЗпП України направив запит до профспілки щодо їх згоди на звільнення позивача.

Листом від 30.01.2023 року Первинна профспілкова організація Київської обласної клінічної лікарні повідомила суд, що 26.01.2023 року відбулось засідання профспілкового комітету Київської обласної клінічної лікарні на якому розглядалось питання погодження звільнення ОСОБА_2 на підставі ст.40 КЗпП України та профспілковим комітетом погоджено таке звільнення. На підтвердження зазначеного до суду направлено витяг з протоколу №29 від 26.01.2023 року засідання профспілкового комітету Київської обласної клінічної лікарні.

При зверненні до суду з позовом позивач зазначала, що їй мала бути запропонована посада заступника генерального директора з управління персоналом Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня».

В той же час, відповідач зазначив, що вказана посада не була запропонована, оскільки позивач не має відповідної освіти для можливості зайняття такої посади.

Як вбачається з посадової інструкції заступника генерального директора з управління персоналом Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня», вказана посада відноситься до професійної групи «Керівники».

Кваліфікаційною вимогою до зазначеної посади, згідно п.6 Посадової інструкції, зазначено - повна вища освіта напрямку підготовки за спеціальністю «Право», «Публічне управління та адміністрування» (магістр, спеціаліст), післядипломна освіта в галузі управління.

Як вбачається з копії особової картки ОСОБА_2 , вона має вищу освіту за кваліфікацією філолог, викладач англійської мови та літератури.

Представник позивача в судовому засіданні пояснила, що у відповідача запроваджена і діє автоматизована база даних «Облік медичних кадрів України» і саме у вказаній базі даних наявна інформація про позивача та її освіту - менеджмент.

Однак суд не може взяти до уваги пояснення представника позивача, оскільки наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.12.2006 року за №842 затверджено Положення про автоматизовану базу даних медичних та фармацевтичних працівників Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя.

Однак як зазначено самим Положенням, автоматизована база даних стосується медичних та фармацевтичних працівників органів управління та закладів, підприємств, установ охорони здоров`я Автономної Республіки Крим (області, міста) сфери управління МОЗ України (далі - Заклади охорони здоров`я) - автоматизований банк даних, створений для забезпечення єдиного обліку керівників, професіоналів, фахівців за напрямом "Медицина" та "Фармація" (далі - Працівники), що працюють в Закладах охорони здоров`я (далі - База даних території).

В той же час позивач не є медичним працівником, а тому суд вважає, що вказане Положення не стосується самого позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 в 2020 році закінчила Державний вищий навчальний заклад «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» та здобула кваліфікацію: ступінь вищої освіти магістр, спеціальність - менеджмент, освітня програма «Бізнес адміністрування у галузі охорони здоров`я».

Однак, як вбачається з матеріалів справи, в особовій картці зазначена інформація відсутня. Позивач не надала доказів, що вона повідомляла роботодавця про отримання зазначеної освіти.

В той же час варто зазначити, що заступник генерального директора з управління персоналом повинен мати юридичну освіту.

Таким чином позивач не мала спеціалізовану вищу освіту в сфері охорони здоров?я, позивач не відповідала кваліфікаційним вимогам за посадою заступника генерального директора з управління персоналом, тому вказаної посади їй запропоновано не могло бути.

Позивач в позовній заяві зазначала, що вона проживала за межами міста Києва та не мала можливості з передмістя приїхати до м.Києва оскільки в`їзд в м.Київ був закритий.

Однак позивач належними та допустимими доказами не довела, що починаючи з 24.02.2022 року до 04.04.2022 року вона проживала за межами міста Києва, як і не надано доказів, що в`їзд в м.Київ був закритий протягом вказаного часу. Крім того, з матеріалів особової картки вбачається, що зареєстрованим місцем проживання позивача є АДРЕСА_1 .

Так, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що переведення позивача та її звільнення було проведено з дотриманням положень діючого законодавства, а тому підстави для скасування наказів, поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню.

В той же час, у відповідності до положень частини 3 статті 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Як вбачається із наказу про звільнення, позивача звільнено у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників. В той же час під час слухання справи судом було встановлено що фактично на підприємстві відбулось скорочення штату працівників, а тому суд вважає за необхідне змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_2 зазначене у наказі №407-02-02 від 30.06.2022 року та вважати, що ОСОБА_2 звільнена відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників.

Що ж стосується вимог позивача про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Стаття 237-1 КЗпП України (в редакції станом на 30.06.2022 року) визначала, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Питання компенсації моральної шкоди особі незалежно від того, в якій сфері життя чи діяльності вони виникають, підпадають під регулювання Цивільного кодексу України, який є основним актом цивільного законодавства України.

Положеннями статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, від 12 липня 2007 року).

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду нагадує, що в постанові 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18) вказано, що «за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди».

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У частині першій статті 1167 ЦК України визначено загальні умови відповідальності за заподіяння моральної шкоди.

У частині другій статті 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Позивач не надала суду доказів спричинення їй моральних страждань. А тому суд не вбачає законом передбачених підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 7, 10, 76 - 81, 244-245, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) до Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» (, адреса: м.Київ, вул.Багговутівська, буд.1), третя особа: Генеральний директор Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» Клюзко Іван В`ячеславович про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - задовольнити частково.

Змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_2 зазначене у наказі №407-02-02 від 30.06.2022 року та вважати, що ОСОБА_2 звільнена відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 992,40 грн.

В позові ОСОБА_2 про скасування наказів, поновлення на роботі, стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 06 квітня 2023 року

Суддя: Н.Г.Притула