ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/1237/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" травня 2023 р.

Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі

головуючого судді Соловйова І.М.,

за участі секретаря судового засідання Столяренко Н.П.,

представника позивача адвоката Машошиної А.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Костогриз О.В.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в смт Петриківка у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Петриківської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області

про позбавлення батьківських прав та зміну розміру аліментів на тверду грошову суму,-

ВСТАНОВИВ:

02.11.2022 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач), який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_4 (у зв?язку з укладенням шлюбу, змінила прізвище на ОСОБА_5 , далі відповідач) про позбавлення батьківських прав та зміну розміру аліментів на тверду грошову суму.

У своїй заяві позивач посилається на те, що він перебував у шлюбі з відповідачкою з 2008 по 2019 рік, у якому в них народилась спільна дитина. Так як подружнє життя не склалося з червня 2018 року вони почали проживати окрема. При цьому дитина з 15.06.2018 проживає з ним. Шлюб було розірвано 12.07.2019. Рішенням суду від 01.04.2021 визначено місце проживання дитини разом з ним. За весь час проживання з ним сина, мати лише двічі відвідувала сина. Вона не цікавиться його життям, фізичним чи духовним розвитком, матеріальної допомоги не надає, має заборгованість зі сплати аліментів. За таких обставин, оскільки мати ухиляється від виконання батьківських обов?язків по вихованню дитини, позивач просить позбавити відповідачки батьківських прав. Окрім цього, посилаючись на норми Сімейного кодексу України (далі - СК України), зокрема на статті 182-184, 192 вказаного Кодексу, просить змінити розмір аліментів з з усіх видів доходу на тверду грошову суму в розмірі 4500 грн.

Ухвалою суду від 21.12.2022 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 23.01.2023.

23.01.2023 відповідачкою подано відзив на позовну заяву, згідно яким відповідач вказала, що дійсно у них з позивачем є спільна дитина. Вони всі разом проживали за однією адресою, однак у вересні 2018 року позивач самовільно, без погодження та без дозволу забрав дитину та вивіз до місця мешкання своїх батьків і фактично утримував її там. До цього дитина фактично знаходилася на ї утриманні та перебувала під її опікою. Дитина відвідувала дитячий садок та лікарню за потреби. Після рішення позивача забрати дитину, вона дійсно не відвідувала сина під час усіх свят, але це пов?язано з перешкоджанням батька дитини та його батьків. Вона спілкувалася з вихователем та директором закладу, де перебувала дитина. Неодноразово просила надати дитину для спільного з дитиною проведення часу завжди була відмова та заперечення. Обов?язкова умова з боку позивача для її спілкування з дитиною це його присутність чи його батьків та у будинку останніх. З метою організації можливості вільного спілкування з дитиною без присутності позивача та його батьків вона неодноразово зверталася до служби у справах дітей. Також зверталася для організації спільного відпочинку з дитиною. Однак допомоги не отримала. У 2020 році було визначено дату побачення з дитиною, але батько дитину не привіз. Не проживання з дитиною не може свідчити про самоусунення від виховання, так як батько самостійно змінив місце проживання дитини відмінне від її. Сам висновок органу опіки та піклування не відображає дійсного стану речей, є необгрунтованим. Щодо несплати аліментів, дійсно в неї мається заборгованість, однак ця заборгованість визначена з дати подання позову, а про рішення їй стало відомо лише після накладення арешту на її рахунки в межах відкритого виконавчого провадження розпочатого на підставі виконавчого листа від 07.09.2021. Станом на 01.12.2022 заборгованість складає 66093,33 грн, що є значною сумою для неї, оскільки наразі вона не працює, перебуває у декретній відпустці та отримує лише допомогу при народженні дитини в розмірі 860 грн. Позивач не наводить доказів, які б підтверджували наявність обставин для зміни розміру аліментів на тверду грошову суму.

23.01.2023 відповідачем подано зустрічний позов.

Протокольною ухвалою суду від 23.01.2023 підготовче судове засідання було відкладено на 06.02.2023, а потім на 13.02.2023.

Ухвалою суду від 08.02.2023 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення зустрічного позову.

Ухвалою суду від 13.02.2023 зустрічну позовну заяву повернуто заявнику. Іншою ухвалою від цієї ж дати провадження зупинено.

Провадження у справі відновлено 20.03.2023 та призначеного підготовче судове засідання.

13.04.2023 протокольною ухвалою суду справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали у повному обсязі.

Відповідач та її представник навпаки просили відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд виходить з такого.

28.12.2012 між сторонами укладено шлюб, від якого у сторін народився ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.07.2019 у справі № 205/5891/18 шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 01.04.2021, визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 з батьком позивачем. Також стягнуто з відповідачки аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , в розмірі частки усіх видів її доходів щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.09.2018 і до досягнення повноліття дитини.

06.07.2021 відповідачка уклала шлюб з ОСОБА_6 .

З ОСОБА_6 у відповідачки народилась дитина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

15.08.2022 позивач звернувся в орган опіки та піклування із заявою про надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки щодо сина ОСОБА_3 .

Висновком органу опіки та піклування від 28.09.2022 вих. №18-1117/0/2-22 визнано за доцільне позбавити відповідачку батьківських прав щодо малолітнього ОСОБА_3 .

Відповідно до розрахунку заборгованості за аліментами, обчислених державним виконавцем Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра, станом на 01.08.2022 заборгованість відповідача зі сплати аліментів становила 142799,54 грн.

Суд бере до уваги надскладний сучасний період, у той же час звертає увагу, що захист інтересів дитини має знаходитися в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов?язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суд зважає на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29.04.2020 у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13.04.2020 у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11.03.2020 у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23.12.2020 у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд вважає, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Суд не встановив винної поведінки матері щодо ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. Мати проти позбавлення батьківських прав заперечує, про що неодноразово вказувала під час розгляду, має намір на відновлення відносин з сином, а позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Надані позивачем інформації та характеристики із закладів освіти, де перебувала/перебуває дитина за місцем свого проживання, хоч і містять відомості, що матір не відвідувала дитину, самі по собі не можуть свідчити про невиконання батьківських обов?язків відповідачки, враховуючи наявність звернень до відповідних служб у справах дітей для організації спілкування та цільової підтримки. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, реагування на такі звернення вочевидь було неефективним.

Долучені заяви-повідомлення до служби у справах дітей про невиконання батьківських обов?язків відповідачем за відсутності відповідного реагування на такі повідомлення з боку органу, є лише суб?єктивним викладенням позивачем обставин у цих заявах.

Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та має рекомендаційний характер.

Посилання заявника на те, що ОСОБА_3 більше чотирьох років проживає разом з батьком та дідусем і бабусею і не бачиться із відповідачем не є підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.

Так само, не може бути прийнято до уваги наявність заборгованості зі сплати аліментів. Факт стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості зі сплати аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. В даній справі, відповідачка з 01.06.2021 знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Аліменти стягуються з відповідачки на підставі прийнятого судового рішення 01.04.2021 з 25.09.2018, тобто відповідачу фактично одразу після прийняття судового рішення було визначено значну суму аліментів до стягнення як виниклу заборгованість, яку з огляду на отриманий дохід вона очевидно не могла одразу погасити. Наявність витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань про внесення відомостей про вчинений злочин щодо несплати аліментів невиконання батьківських обов`язків також не підтверджує. Окрім цього, відповідачем надано квитанції про сплату заборгованості по аліментам в розмірі всього 3569 грн. Як пояснила відповідач, вона розуміє, що це незначна сума для утримання дитини, але наразі її доходи не дозволяють сплачувати більше.

Наданий документ підготовлений практичним психологом, виготовлений на замовлення позивача за відсутності врахування пояснень відповідача при його підготовці, не може свідчити про невиконання матір?ю своїх обов?язків з огляду на запит з її сторони цільової підтримки у спілкуванні з дитиною.

Щодо вимог про зміну розміру аліментів на тверду грошову суму, позивачем не наведеного жодного доказу, який би підтверджував необхідність такої зміни, а з матеріалів справи таких також не вбачається. Отже в задоволенні цієї вимоги слід також відмовити.

Враховуючи викладене в задоволенні позову слід відмовити за необґрунтованістю.

Щодо розподілу судових витрат.

Оскільки в позові відмовлено, підстави для стягнення на користь позивача судових витрат відсутні.

Однак, відповідачем подано клопотання про прийняття розрахунку вартості наданих/отриманих послуг за договором №50 від 20.01.2023 в розмір 22600 грн.

Суд зазначає, що відповідачем попереднього розрахунку суми судових витрат не подавалося.

Згідно договору про надання правової допомоги №50 від 20.01.2023, відповідач доручає, а адвокат бере на себе зобов?язання надати юридичну допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених договором (п.1.1). Отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару (п.4.1). За надання правової допомоги, відповідно до договору, клієнт авансовано сплачує адвокату гонорар у фіксованій сумі або у процентному відношенні залежно від ціни позову. Крім цього, сторони можуть домовитися про додатковий гонорар (п.4.3) та інші витрати згідно п. 4.6 договору.

Відповідачем не надано документів, які б вказували на конкретну суму гонорару, додаткового гонорару чи інших витрат визначених відповідно до умов договору. Наданий акт прийому послуг, наданих по договору про надання правової допомоги №50 від 20.01.2023 не містить дати та підпису відповідача, тобто не вказує його прийняття/узгодження сторонами.

Таким чином, відповідачем не доведено факту понесення витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом даної справи. Отже, в стягненні з позивача на користь відповідача понесених витрат на правничу допомогу слід відмовити.

Інших витрат сторонами не заявлялися.

Керуючись статтями 4, 12, 81, 89, 133, 141, 258-259, 263-265, 268 Цивільно процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Петриківської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про позбавлення батьківських прав та зміну розміру аліментів на тверду грошову суму відмовити повністю.

В стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесених витрат на правничу допомогу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повне судове рішення складено 09.05.2023.

Суддя І.М. Соловйов