Справа №705/374/23
2/705/1089/23

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2023 року м. Умань

Суддя Уманського міськрайонного суду Черкаської області Годік Л.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Імбері Яна Сергіївна, про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування. Третя особа: приватний нотаріус Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Імбері Яна Сергіївна. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.10.2014 ОСОБА_1 отримала у спадщину земельну ділянку, площею 0,0070га (кадастровий номер :05:002:0696)з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Зважаючи на похилий вік та стан здоров`я, син позивача - відповідач ОСОБА_2 запропонував їй догляд та утримання, а також, укласти відповідний договір довічного утримання. Тому, з урахуванням пенсійного віку, поганого самопочуття та стану здоров`я, наявні хвороби, які загострюються та тривають тривалий час, вона погодилася на те, щоб її син проживав поряд з нею та здійснював за нею догляд. Саме у зв`язку із зазначеним, вважаючи, що вона укладає договір довічного утримання, позивач 25.01.2018 підписала договір дарування вказаної земельної ділянки, не усвідомлюючи при цьому, що з цього моменту право володіння земельною ділянкою перейде до відповідача, адже, вважала, що земельна ділянка буде їй належати довічно. Договір дарування складала та посвідчувала приватний нотаріус Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Імбері Яна Сергіївна, при цьому вона розмовляла російською мовою, що в більшості було незрозуміло позивачу. Крім того, позивач на той час мала поганий стан здоров`я, лише виписалася з лікарні, тому погано та не в повній мірі розуміла значення своїх дій. Зазначає, що вона не мала наміру дарувати належну їй земельну ділянку своєму синові та укладати договір дарування, проте, помиляючись у правовій природі правочину та його наслідках, підписала договір дарування, але вважала його договором довічного утримання. Вона продовжувала доглядати за належною їй земельною ділянкою та спорудами, що на ній знаходяться, а коли їй стало важко, то вона за допомогою звернулася до сина, проте, він їй відмовив у наданні підтримки та допомоги, тому тоді вона і виявила помилку у своїх діях при укладенні договору дарування. Метою підписання такого договору була надія на допомогу сина, та оскільки він відмовляє у допомозі, то вона просить розірвати вищевказаний договір дарування земельної ділянки.

Ухвалою судді від 06.02.2022 у справі відкрито спрощене позовне провадження, а також роз`яснено відповідачу право подати відзив на позовну заяву або пред`явити зустрічний позов до позивача у строк 15 днів з дня отримання копії ухвали судді про відкриття провадження у справі. Розгляд справи по суті вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Позивачу направлено копію ухвали про відкриття провадження, а відповідачу копію ухвали та копію позову з додатками рекомендованими повідомленнями.

Станом на 10.04.2023 відзиву від відповідача не надходило.

У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів.

Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Судом встановлено, що відповідно до Договору дарування земельної ділянки від 25.01.2018, посвідченого приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Імбері Я.С., зареєстрованого в реєстрі за № 126, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали та підписали договір проте, що дарувальник ОСОБА_1 безоплатно передає у власність обдарованому ОСОБА_2 належну їй на праві приватної власності земельну ділянку площею0,0070га (кадастровий номер :05:002:0696)з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 2.1 Договору вказаного дарування, Дарувальник передає, а Обдарований приймає Дарунок у власність безоплатно.

Відповідно до п.4.1. Договору -, право власності на Дарунок посвідчується і виникає у Обдарованого з моменту його прийняття та відповідно до ст. 334 ЦК України, підлягає державній реєстрації.

Також, за умовами укладеного Договору дарування, сторони стверджують та гарантують, що кожний з них однаково розуміє значення і умови цього договору та його правові наслідки, діє за своїм волевиявленням, яке є вільним і відповідає внутрішній волі кожного з них; цей договір спрямований на реальне настання правових наслідків які обумовлені ними, не носить характеру фіктивного або удаваного правочину, та не вчиняється будь-ким з них під впливом помилки та/або тяжкої обставини, та/або на вкрай невигідних умовах. Сторони також стверджують, що на момент укладення цього Договору, відсутні будь-які обмеження щодо обсягу їх цивільної дієздатності, не страждають на психічний розлад, який може вплинути на їх здатність усвідомлювати свої дії та /або) керувати ними. Сторони підтверджують, що кожним з них особисто прочитано увесь текст цього Договору на українській мові, якою кожний з них володіє досконало, а також, що укладення цього Договору відповідає їх дійсним намірам і щодо кожної з умов договору заперечень немає, у тексті Договору зафіксовані усі істотні умови та кожний із сторін однаково розуміє їх значення. Текст Договору підписаний обома сторонами, його зміст повністю їм зрозумілий та схвалений.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом та ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), ратифікованої Україною, яка є частиною національного законодавства України, згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основна мета статті 1 Першого Протоколу - це захист особи від свавільного втручання з боку держави в її право на мирне володіння своїм майном. Водночас згідно зі статтєю 1 Конвенції, кожна Договірна держава 2гарантує кожному, хто перебуває під [її] юрисдикцією, права та свободи, визначені в (…) [Конвенції]. Дотримання цього загального обов`язку може включати виконання позитивних зобов`язань, що впливають з необхідності забезпечення ефективного здійснення прав, гарантованих Конвенцією. У контексті статті 1 Першого Протоколу ці позитивні зобов`язання можуть вимагати від держави вжити заходів, необхідних для захисту права власності (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Broniowski проти Польщі», §143; у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» ( Sovtransavto Holding v. Ukraine), № 48553/99, § 96, ECHR 2002). Дана стаття визначає такі критерії втручання у право на мирне володіння майном: держава гарантує кожному право на мирне володіння своїм майном, а будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним; позбавлення власності особи може відбуватися лише «на мовах, передбачених законом»; втручання у право власності на мирне володіння майном повинно обґрунтовуватися суспільним інтересом; держава має право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів», при втручанні у право на мирне володіння майном держава має забезпечувати справедливий баланс між необхідністю забезпечення безпеки та необхідністю захисту основоположних прав заявника. При оцінки дотримання положень статті 1 Першого Протоколу до Конвенції суд має провести всебічний аналіз різних інтересів, про які йдеться, враховуючи те, що Конвенція покликана забезпечувати захист прав, які є «практичними та ефективними». Суд має за зовнішніми ознаками роздивитися й дослідити реалії ситуації, з приводу якої подано скаргу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення(укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 по справі 697/654/16-ц).

Суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання Договору дарування не можуть бути задоволені, оскільки позивачем не надано жодних доказів про те, що вона укладаючи договір дарування мала на увазі договір довічного утримання та не розуміла, що укладає саме договір дарування в обмін на підтримку чи будь-яку іншу допомогу, і вона під впливом обставин змушена була погодитися на дану пропозицію.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду судами справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину.

Крім цього, сторона, яка посилається на ст. 229 ЦК України, як на підставу для визнання договору дарування недійсним, повинна довести, що фактично укладено інший правочин і досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, і що вона помилково вважала один правочин за інший, тобто допустила істотну помилку - помилку в природі правочину.

Тобто, саме сторона договору повинна довести, що вона помилялася щодо правової природи правочину.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В супереч наведених норм, на підтвердження того, що при укладенні договору дарування позивач помилялася щодо природи цього правочину і що ця помилка має істотне значення, позивач не надала суду жодних доказів.

Оскільки, позивач жодними належними та допустимими доказами не довела, що при укладенні договору дарування дійсно мала місце помилка, договір укладений шляхом обману, беручи до уваги, що дані доводи позивача повністю спростовані вищенаведеними дослідженими та перевіреними доказами, тому вимоги позивача є безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12-13, 77-82, 258-259, 263-266, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Імбері Яна Сергіївна, про визнання недійсним договору дарування відмовити.

Копію рішення направити сторонам.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий суддя Леся Сергіївна Годік