КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 757/2763/22 Головуючий у суді першої інстанції - Бусик О.Л.
Номер провадження № 22-ц/824/4935/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференц зв`язку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - Києво-Святошинський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, про визнання кредитного договору таким, що не підлягає виконанню,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору таким, що не підлягає виконанню, який мотивував тим, що 13 березня 2008 року сторони уклали кредитний договір №ZRCWGK00004277, відповідно до умов якого банк видав кредитні кошти на строк з 13 березня 2008 року до 12 березня 2018 року включно у розмірі 36 100 доларів США зі сплатою 1% на місяць на суму залишку заборгованості, винагороди за надання фінансового інструмента у розмірі 2% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів.

У пункті 8.4 зазначено, що при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту сплачується пеня 0,15% від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором сторони уклали договір іпотеки, предметом якого є будинок площею 61,8 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Вартість предмету іпотеки становить 252 500 грн., що на дату укладення складає 50 000 доларів США.

У зв`язку з порушенням зобов`язань щодо дотримання графіку повернення чергової суми кредиту, банк поставив питання перед позивачем про дострокове повернення всієї суми кредиту, яка за розрахунком банку станом на 05 липня 2011 року становила 54 465,82 доларів США.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 02 березня 2012 року в справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на нерухоме майно та виселення з житлового будинку, позов задоволено частково: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 13 березня 2008 року в розмірі 54 465,82 грн., звернуто стягнення на будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки, з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Позивач вказував, що банк не провів необхідних дій по зверненню стягнення заборгованості за рахунок іпотеки, водночас, банк подав інший позов до Києво-Святошинського районного суду Київської області про стягнення заборгованості в сумі 112 993,57 доларів США, при цьому, про наявність рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 2 березня 2012 року, яким було визначено суму боргу у розмірі 54 465,82 доларів США банк суду не повідомив.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2016 року задоволено позов АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 112 993,57 доларів США, що за курсом НБУ становить 1 509 594,06 грн.

В подальшому, 15 червня 2017 року Києво-Святошинським районним відділом Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області відкрито виконавче провадження №54138607 про стягнення з позивача заборгованості в сумі 1 513 248,06 грн.

Згідно з постановою державного виконавця від 21 жовтня 2021 року було накладено арешт на майно ОСОБА_1 у том числі на пенсійний картковий рахунок у АТ «Райффайзен Банк Аваль».

Разом з тим, відповідач порушив договірні зобов`язання, якими було передбачено задоволення боргу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, ним не виконано рішення Брусилівського районного суду Житомирської області, у результаті чого створені умови, за яких боржник не має можливості виконати боргові зобов`язання нараховані кредитором.

Позивач вважає, що сума в розмірі 1 513 248,06 грн нарахована кредитором як стягнення заборгованості, не може бути стягнута у зв`язку із простроченням кредитора, при цьому, зобов`язання боржника підлягає відстроченню до закінчення прострочення кредитора.

У зв`язку з відстроченням зобов`язань за кредитним договором також виникає необхідність зупинення виконавчого провадження №54138607, відкритого 15 червня 2017 року на строк відстрочення зобов`язання боржника.

На підставі викладеного, позивач просив визнати АТ КБ «ПриватБанк» таким, що прострочив виконання кредитного договору від 13 березня 2008 року №ZRCWGK00004277. На строк прострочення кредитора кредитного договору від 13 березня 2008 року №ZRCWGK00004277 зупинити виконавче провадження №54138607 відкритого 15 червня 2017 року Києво-Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» в рахунок погашення заборгованості в сумі 1 513 248 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій наголошує, що у договорі було передбачено, що забезпечення виконання позичальником зобов`язань виступає іпотека, однак саме з вини відповідача допущено бездіяльність (причинно-наслідковий зв`язок) та не було проведено необхідних дій по зверненню стягнення заборгованості за рахунок іпотеки тобто, не вчинено дій, що встановлені договорами, водночас, порушення умов договорів банком, стало перешкодою для ОСОБА_1 , як боржника, виконати боргові зобов`язання і відповідно, тягне визнання кредитора таким, що прострочив виконання зобов`язань за кредитним договором.

Апелянт наголошує, що ч. 4 ст. 612 ЦК України передбачено, що прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Так, апелянт вважає, що в порушення ст. 61 Конституції України він двічі притягнутий до відповідальності, оскільки банком для погашення заборгованості за кредитним договором №ZRCWGK00004277 від 13 березня 2008 року було одночасно застосовано декілька різних юридичних процедур: після винесення рішення Брусилівського районного суду, банком здійснено звернення до Києво-Святошинського районного суду, чим неправомірно в рази збільшено фактичну суму боргу, яка підлягала стягненню.

ОСОБА_1 вказує, що крім того, на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», 31 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського округу Швец Р.О. було вчинено виконавчий напис про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором у безспірному порядку у розмірі 115 662,76 доларів США, що еквівалентно 2 995 665,48 грн., при цьому, вказана сума нарахована без урахування рішення Брусиловського районного суду Житомирської області від 02 березня 2012 року та рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2016 року.

Враховуючи викладене, апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

15 лютого 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника АТ КБ «ПриватБанк» - адвоката Данильченко О.О., у якому вказує, що рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 19 жовтня 2020 року по справі №275/778/20, що залишено без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року, було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про припинення іпотеки.

Під час розгляду справи судами було встановлено, що договори є діючими та посилання ОСОБА_1 на судові рішення не припиняють договірні відносини.

Разом з тим, у вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до банку про визнання прострочення кредитора за кредитним договором та рішенням від 21 січня 2021 року у справі №757/37602/20 у задоволенні позовних вимог відмовлено. Вказане рішення засилене апеляційною інстанцією.

Відтак, представник банку вважає, що судами різних інстанцій було надано оцінку доводам позивача щодо законності та обґрунтованості судових рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення заборгованості, а тому дані доводи є нікчемними та не заслуговують на увагу.

Враховуючи вказане у відзиві, Данильченко О.О. просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

При апеляційному розгляді справи представник ОСОБА_1 , адвокат Троценко В.А. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав, зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

При цьому зазначав, що у 2020 році ОСОБА_1 уже звертався до суду із аналогічним позовом до АТ КБ «Приватбанк», однак попереднє звернення було мотивовано простроченням кредитора за рішенням Брусиловського районного суду Житомирської області від 02 березня 2012 року, а зазначене звернення ним мотивується як прострочення кредитора за рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2016 року за яким з ОСОБА_1 повторно стягнули за одним і тим же кредитним договором від 13 березня 2008 року уже 112993,57 доларів США, фактично притягнули позичальника до подвійної відповідальності за одним і тим же зобов`язанням. Оскільки з моменту винесення Брусиловським районним судом рішення у 2012 році банк втратив право повторно вимагати стягнути суму кредиту та проценти визначені договором, а мав права лише на три відсотки річних згідно до ст. 625 ЦК України.

Представник АТ КБ «Приватбанк» Данильченко О.О. заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просила залишити її без задоволення, оскільки доводи на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просила залишити його без змін.

При цьому звернула увагу на те, що правової підставою звернення ОСОБА_1 до суду було відстрочення зобов`язань позивача за кредитним договором від 13 березня 2008 року з підстав прострочення кредитора, згідно до ст. 613 ЦК України. Однак ні позивач у суді першої інстанції, ні його представник при апеляційному розгляді не вказали, які дії банку свідчать про не прийняття банком від позивача, як боржника, виконання зобов`язань за кредитним договором - прострочення кредитора. Ні за рішення Брусиловського районного суду Житомирської області від 02 березня 2012 року, що було предметом розгляду у справі №757/37602/20 по якому були ухваленні рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 січня 2021 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року не доведено прострочення кредитора. Так і при розгляді вказаної справи позивачем не надано доказів того, що боржник вживав заходів, спрямованих на виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2016 року у справі №759/16845/14, а банк, як стягувач, відмовлявся від прийняття виконання вказаного судуоового рішення. Тобто позивачем не доведено обставин, які б свідчили про прострочення АТ КБ «Приватбанк» як кредитором.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції при розгляді вказаної справи встановлено, що 13 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір №ZRCWGK00004277, відповідно до якого банк видав кредитні кошти на строк з 13 березня 2008 року до 12 березня 2018 року включно у розмірі 36100 доларів США зі сплатою 1% на місяць на суму залишку заборгованості, винагороди за надання фінансового інструмента у розмірі 2 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів (а.с.8-13).

Пунктом 8.3 кредитного договору передбачено, забезпечення виконання позичальником зобов`язань за даними Договором виступає іпотека, будинок площею 61,8 кв.м.

Пунктом 8.4 зазначено, що при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту сплачується пеня 0,15 % від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором сторони уклали договір іпотеки, предметом якого є будинок площею 61,8 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14-19). Вартість предмету іпотеки становить 252500 грн, що на дату укладення складає 50 000 доларів США.

У зв`язку з порушенням зобов`язань щодо дотримання графіку повернення чергової суми кредиту, 03 серпня 2011 року банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 20-22).

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 02 березня 2012 року в справі №2-430/11 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на нерухоме майно та виселення з житлового будинку, позов задоволено частково: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 13 березня 2008 року в розмірі 54465,82 грн звернуто стягнення на будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки, з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с.23-25).

Також із матеріалів справи вбачається, що у жовтні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося із позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути з нього заборгованість за вище вказаним кредитним договором у сумі 112993,57 доларів США.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2016 року у справі № 759/16845/14 задоволено позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 та стягнуто з нього заборгованість за кредитним договором в сумі 112993,57 доларів США, що за курсом НБУ становить 1 509 594,06 грн (а.с.26,27). Зазначене рішення ОСОБА_1 в апеляційному порядку оскаржено не було та набрало законної сили.

15 червня 2017 року Києво-Святошинським районним відділом Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області відкрито виконавче провадження №54138607 про стягнення з позивача заборгованості в сумі 1 513 248,06 грн.(а.с.29).

Постановою старшого державного виконавця від 21 жовтня 2021 року накладено арешт на кошти ОСОБА_1 , що міститься на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту, та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику (а.с.30).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував про те, що внаслідок порушення АТ КБ «Приватбанк» договірних зобов`язань, якими було передбачено задоволення боргу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а також внаслідок невиконання рішення Брусилівського районного суду Житомирської області 02 березня 2012 року були створені умови, за яких боржник не мав можливості виконати боргові зобов`язання нараховані кредитором.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач не довів порушення АТ КБ «Приватбанк» договірних зобов`язань, якими було передбачено задоволення боргу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а також не надав належних та допустимих доказів того, що внаслідок невиконання відповідачем рішення Брусилівського районного суду Житомирської області 02 березня 2012 року були створені умови, за яких він не мав можливості виконати боргові зобов`язання нараховані кредитором. Таким чином, підстави для визнання АТ КБ «Приватбанк» кредитором, що прострочив виконання кредитного договору, передбачені ч.4 ст.545, та ст. 612,613 ЦК України відсутні, а відтак відсутні й підстави для визнання суми, заявленої АТ КБ «Приватбанк» в розмірі 1 513 248 грн такою, що не підлягає стягненню до закінчення прострочення кредитора, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598, статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Разом з тим, за змістом частини четвертої статті 613 ЦК України боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають iз суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку ( частина перша цієї статті).

Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов`язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов`язання у вигляді його прострочення боржником не настало i в такому разі вважається, що виконання зобов`язання відстрочено на час прострочення кредитора (частина друга статті 613 цього Кодексу ).

Таким чином, ураховуючи суть взаємопов`язаних кредитних і заставних зобов`язань, факт прийняття кредитором від боржника предмета застави для його подальшої реалізації породжує для кредитора обов`язок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором). Ухилення від учинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора.

Ухилення кредитора від реалізації предмета застави і неможливість вчинити боржникові аналогічної дії, спрямовані на задоволення вимог заставодержателя, має кваліфікуватися як невжиття заходів щодо зменшення збитків, завданих порушенням зобов`язання, та призводить до прострочення кредитора. При цьому зобов`язання з погашення тіла кредиту в такому разі не припиняються.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦКУкраїни, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 у вересні 2020 року уже звертався до суду із аналогічним позовом до АТ КБ «Приватбанк» та мотивував своє звернення тим, що банк отримавши рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 02 березня 2012 року, яким задоволено позов банку та в порядку погашення заборгованості в розмірі 54465,82 доларів США за кредитним договором №ZRCWGK00004277 від 13 березня 2008 року звернуто стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 не реалізував вказаний предмет іпотеки та зарахував кошти від вказаної іпотеки на погашення заборгованості по кредиту.

І рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 січня 2021 року у справі №757/37602/20, і постановою Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року, встановлено обставини, які свідчать про недоведеність позивачем обставин, які б свідчили про вчинення дій АТ КБ «Приватбанк», які б свідчили прострочення кредитора.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст. 82 ЦПК України).

З урахуванням вище вказаних положень цивільного процесуального законодавства, колегія суддів вважає, що вказані обставини при перегляді даної справи не підлягає доказуванню та повторній перевірці.

Щодо посилання позивача на прострочення АТ КБ «Приватбанк» прийняття виконання зобов`язань від ОСОБА_1 за рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2016 року у справі № 759/16845/14 в сумі 112993,57 доларів США, що за курсом НБУ становить 1 509 594,06 грн., то колегія суддів вважає законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав не доведеності.

Належним та допустимих доказів щодо необґрунтованості висновку суду першої інстанції в цій частині апелянтом до суду апеляційної інстанції не подано, у зв`язку чим колегія суддів доходить висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги.

Посилання апелянта на те, що банк діяв не добросовісно, звертаючись тричі із вимогами до нього за одним і тим же кредитним договором та з одними і тими ж правовідносинами, лише збільшуючи свої вимоги, на думку колегії суддів не можуть слугувати підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції. Вище вказані доводи апелянта не містять правових підстав, які свідчили про незаконність рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 07 квітня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв