Справа № 201/193/22
Провадження № 2/201/356/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2023 року м Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Демидової С.О.

з секретарем судового засідання Галко С.Д.

за участі:

прокурора Ковзун Л.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра, що діє в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження комунальним майном шляхом виселення,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

У січні 2022 року позивач Керівник Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра, що діє в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження комунальним майном шляхом виселення, в якому просить суд усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання Дніпровською міською радою комунальним майном квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з квартири АДРЕСА_2 . Стягнути з відповідача на користь Дніпропетровської обласної прокуратури понесені судові витрати.

В обґрунтування поданого позову позивач зазначив, що під час здійснення конституційних повноважень окружною прокуратурою встановлено факт безпідставного використання квартири АДРЕСА_2 , що належить до комунальної власності територіальної громади м. Дніпра.

Правобережною окружною прокуратурою м. Дніпра в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» на адресу Дніпровської міської ради скеровувались листи з інформацією щодо порушення інтересів держави, що полягає у безпідставному володінні та користуванні об`єктом нерухомого майна комунальної власності квартирою АДРЕСА_2 , безпідставному проживанні ОСОБА_3 у вказаній квартирі. Однак, Дніпровська міська рада як власник комунального майна, будучи обізнаною про вказані факти, належних заходів на припинення порушень, що виникли внаслідок неналежної поведінки відповідача, до цього часу не вжито.

Враховуючи викладене, органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, є Дніпровська міська рада як розпорядник майна територіальної громади міста Дніпра, виступає суб`єктом права власності на майно та зобов`язана здійснювати захист майнових прав та інтересів територіальної громади.

Встановлено, що заочним рішенням Жовтневого районного м. Дніпропетровська від 19 грудня 2019, у справі № 201/10661/19, задоволено позовні вимоги Дніпровської міської ради про виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_2 .

У подальшому, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від суду 13 жовтня 2020 року заочне рішення від 19 грудня 2019 року скасовано з призначенням справи до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2021 року, y справі № 201/10661/19, позовну заяву Дніпровської міської ради до ОСОБА_3 про виселення з квартири АДРЕСА_2 , залишено без розгляду у зв`язку із систематичною неявкою в судове засідання представника позивача.

З часу прийняття ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2021 року у справі № 201/10661/19, якою позовну заяву Дніпровської міської ради до ОСОБА_3 про виселення з квартири АДРЕСА_2 залишено без розгляду, сплинуло майже 10 місяців, проте Дніпровською міською радою дотепер не вжито заходів щодо повторного звернення до суду із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні вказаним майном.

Правобережною окружною прокуратурою міста Дніпра до Дніпровської міської ради скеровувався лист № 04/53-2723 вих-21 від 29 липня 2021 року щодо безпідставного користування ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_2 , що перебуває у комунальній власності, що свідчить про наявність порушень інтересів держави в особі Дніпровської міської ради в частині обмеження її права щодо користування та розпорядження об`єктами комунальної власності та з питань вжиття Дніпровською міською радою, її виконавчими органами заходів на захист інтересів держави щодо усунення перешкод у користуванні та розпоряджанні вказаним майном шляхом звернення до суду із відповідною позовною заявою. При цьому, у листі № 04/53-2723 Вих-21 від 29 липня 2021 року повідомлялося, що у разі невжиття Дніпровською міською радою, її виконавчими органами заходів реагування, окружною прокуратурою буде вирішено питання щодо звернення з відповідним позовом до суду.

Згідно з відповіддю Дніпровської міської ради від 19 серпня 2021року № 7/11-2172 виконавчими органами міської ради ордер на жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_3 не оформлювався та не видавався. Рішення про надання житлового приміщення за вказаною адресою виконавчим органом міської ради не приймалось, заходи спрямовані на поновлення порушених прав та інтересів територіальної громади міста не вживались.

Вбачається, що ОСОБА_3 продовжує по теперішній час незаконно володіти та користуватися квартирою АДРЕСА_2 , що перебуває у комунальній власності, чим створює перешкоди власнику майна у реалізації своїх законних прав та інтересів.

Правобережною окружною прокуратурою міста Дніпра встановлено факт володіння та користування комунальною власністю територіальної громади міста Дніпра поза волею власника - Дніпровської міської ради.

Встановлено, що на підставі свідоцтва від 19 грудня 2001 року, виданого на підставі рішення Дніпропетровської обласної ради від 26 червня 2001 № 422-16/ХХІІІ «Про надання згоди на прийняття житлового фонду та об`єктів інфраструктури підприємств м. Дніпропетровська до спільної власності територіальних громад області» право власності на будинок АДРЕСА_4 належав територіальним громадам Дніпропетровської області в особі Дніпропетровської обласної ради на праві спільної власності територіальних громад області та перебував на балансі Обласного житлово - комунального підприємства «Південне».

3 метою упорядкування відносин в сфері управління об`єктами комунальної власності, рішенням Дніпропетровської міської ради № 35/7 від 26 лютого 2003 року y комунальну власність територіальної громади міста Дніпропетровська прийнято майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, що перебувало на балансі обласних житлово-комунальних підприємств «Південне», «Центральний», «Лівобережжя», «Аеродром», житлово-комунальної контори м. Дніпропетровська, розташоване на території міста, яке забезпечує колективні потреби виключно його територіальної громади.

Розпорядженням голови обласної ради від 10 вересня 2003 року № 171-р цілісний майновий комплекс ОЖКП «Південне» передано у власність територіальної громади міста Дніпропетровська.

З`ясовано, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2017 року у справі № 201/2661/17 задоволено позов ОСОБА_3 до Дніпропетровської філії ПАТ «Укртелеком», визнано за ОСОБА_4 право на користування приміщенням АДРЕСА_2 , власником якого є Дніпровська міська рада.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року, залишеною без змін Постановою Верховного Суду від 07 серпня 2020 року, задоволено апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради та скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2017 року у справі № 201/2661/17, в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права користування житловим приміщенням АДРЕСА_2 відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 січня 2021 року у справі №201/2661/17 у задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року відмовлено, постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року залишено в силі.

Рішеннями судів у справі № 201/2661/17 встановлено, що на підставі договору оренди №1/411 від 01 квітня 2000 року ДЖКП «Південне» (орендодавець) та Центр технічної експлуатації радіофікації ДД ВАТ «Укртелеком» (орендар) приміщення №52 на АДРЕСА_4 , загальною площею 43,2 кв.м. передано в строкове відплатне володіння та користування.

ОСОБА_3 в 2012 році зверталася до в.о. директора ДФ ПАТ «Укртелеком» та голови Первинної профспілкової організації із заявою про надання орендованого приміщення АДРЕСА_2 для проживання через відсутність у неї житла.

Профспілковим комітет Первинної профспілкової організації апарату дирекції ДФ ВАТ «Укртелеком» №П-7-7 31 липня 2012 року постановлено клопотати перед керівництвом ДФ ПАТ «Укртелеком» про надання можливості на проживання в орендованому приміщенні АДРЕСА_2 помічнику директора ОСОБА_3 .

Під час розгляду справи № 201/2661/17 враховано, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2017 року по справі №202/8098/16-ц встановлено факт постійного проживання ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_2 з серпня 2012 року по січень 2017 poкy.

У подальшому, судом апеляційної інстанції по справі № 201/2661/17 констатовано порушення інтересів держави, яке полягало в тому, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимови ОСОБА_3 про право користування квартирою, фактично порушив права власника вказаної квартири - територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради щодо користування, володіння, розпорядження комунальним майном.

При цьому, суд апеляційної інстанції вказує на те, що з листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 23 березня 2018 року № 1/9-478 вбачається, що будинок по АДРЕСА_4 перебуває у комунальній власності територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради, ордер на заселення жилої площі на АДРЕСА_3 виконавчим комітетом Дніпровської міської ради не видавався, договір найму жилого приміщення з ОСОБА_3 не укладався.

Таким чином, ухвалюючи оскаржуване рішення в цивільній справі №201/2661/17, суд першої інстанції обмежив компетенцію Дніпровської міської ради щодо розпорядження спірним майном, вирішив питання що стосується її прав та обов`язків, навіть не залучивши її до участі у справі.

Окрім того, під час перегляду справи № 201/2661/17 судом апеляційної інстанції також зазначено, що відповідно до паспортних даних ОСОБА_3 зареєстрована за іншою адресою з 08 серпня 2011 року, однак суд першої інстанції не з`ясував що це за квартира і чому позивач не проживає за місцем реєстрації.

З огляду на викладене, квартира АДРЕСА_2 перебуває у власності Дніпровської міської ради, а у ОСОБА_3 відсутні правові підстави користування нею, у тому числі на проживання.

Відповідно до листа Дніпровської міської ради № 7/11-2172 від 19 серпня 2021 року та листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №3/12-4735 від 13 жовтня 2021 року передача у власність громадянам шляхом приватизації квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_3 чи іншим особам не здійснювалася, рішення щодо надання вказаного жилого приміщення не приймалося, ордер на заселення не видавався, договір найму вказаного жилого приміщення із ОСОБА_3 чи з іншими особами не укладався.

Відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради на будинок АДРЕСА_4 інвентаризація квартири АДРЕСА_5 як окремого об`єкту нерухомого майна не проводилась, відомості щодо реєстрації права приватної власності відсутні.

Відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, який є невід`ємною архівною складовою державного реєстру речових прав, реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_2 за будь-якою особою не здійснювалась.

Станом на теперішній час ОСОБА_3 у встановлений законом порядок та спосіб не набуто право власності чи право користування на квартиру АДРЕСА_2 .

Отже, володіння та користування ОСОБА_5 цим майном є незаконним та таким, що здійснюється поза волею власника Дніпровської міської ради.

За інформацією Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради ОСОБА_3 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2017 року у справі № 201/2661/17 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . (а.с.1-15).

22 червня 2022 року представником Територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради на адресу суду надано відзив, в якому зазначено наступне, Дніпровська міська рада є власником квартири АДРЕСА_2 , що доведено доказами, що містяться в справі, та не спростовується відповідачем.

Спірне приміщення було передано в оренду Дніпропетровському відділенню ПАТ «Укртелеком» на підставі договору оренди №1/411 від 01 квітня 2000 року, укладеного Державним ЖКП «Південне» та Центр технічної експлуатації радіофікації ДД ВАТ «Укртелеком». Про вказані обставини ОСОБА_3 була достеменно обізнана, оскільки перебувала в трудових відносинах з Дніпропетровською філією ПАТ «Укртелеком». (а.с.190-193).

31 січня 2023 року від представника відповідача на адресу суду надійшли письмові пояснення по суті позовних вимог, в яких зазначено, що твердження позивача, що відповідачка самоправно зайняла спірну квартиру та весь час займала її без законних підстав не відповідає дійсності.

Відповідно до наказу Управління житлово-комунального господарства Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 07 грудня 1999 року №88, з метою сприятливих умов для належного використання та експлуатації житлового фонду, який передається до сфери управління Дніпропетровської обласної державної адміністрації з Дніпропетровського державного підприемства по перевезенням вантажів та пасажирів Дніпропетровської залізниці згідно з його бажанням (лист № 1028/ДНГС від 12 листопада 1999 року) за державним житлово-комунальним підприемством «Південне» закріплено житловий фонд, який включений до складу майнового комплексу ДЖКП «Південне» та зараховано в установленому порядку на його баланс.

На підставі договору оренди № 1/411 від 01 квітня 2000 року Державне ЖКП «Південне» в особі в.о. директора та Центр технічної експлуатації радіофікації ДД ВАТ «Укртелеком» в особі начальника уклали договір, згідно якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне володіння та користування приміщення, загальною площею 43,20 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 (колишня адреса: АДРЕСА_4 ).

До цього часу вищевказаний договір оренди № 1/411 від 01 квітня 2000 року не розірваний, є дійсним та ніким не оспорюваний.

Як вбачається із відповіді на адвокатський запит від 05 січня 2023 року №8 Відповідачка ОСОБА_3 добросовісно сплачує усі комунальні платежі за користування цією квартирою, про що, також, свідчить довідка ТОВ «ЕРЦ КП» про відсутність заборгованості.

Окрім того, у 2012 році ОСОБА_3 зверталась до В.о. директора ДФ ПАТ «Укртелеком» та Голови Первинної профспілкової організації із заявою про надання вищевказаного орендованого приміщення для проживання, через відсутність в неї житла.

Згідно витягу з постанови Профспілкового комітету Первинної профспілкової організації апарату дирекції ДФ ВАТ «Укртелеком» № П-7-7 від 31 липня 2012 року було постановлено клопотати перед керівництвом ДФ ПАТ «Укртелеком» про надання можливості проживання ОСОБА_3 в орендованому нею приміщенні.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2017 року, яке набрало законної сили 31 січня 2017 року, було встановлено факт постійного проживання Відповідача у вказаній квартирі з серпня 2012 року по січень 2017 року (копія додається).

Таким чином, неможливо стверджувати про самоправне зайняття Відповідачкою спірного житлового приміщення. Також вищевказаним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська було встановлено, що саме ОСОБА_6 несла усі витрати та комунальні послуги по утриманню цієї квартири.

Після реєстрації ОСОБА_3 в спірній квартирі в 2017 році вона, також, уклала договір №2/52 від 17 листопада 2017 року про надання послуг з утримання прибудинкової території, в будинку де розташована квартира (копія додається). І до цього часу Відповідачка продовжує сумлінно сплачувати усі комунальні послуги, що підтверджується черговою відповіддю ТОВ «ЕРЦ КП» на адвокатський запит від 05 січня 2023 року. Які, зокрема, протягом усього цього часу отримувалися комунальними службами ДМР без жодних заперечень згідно особових рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_3 . А тому твердження керівника Правобережної окружної прокуратури, що Відповідачка зайняла вказану квартиру незаконно, безпідставно та що проживання в цій квартирі порушує право власності територіальної громади дніпровської міської ради є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Крім того, відповідно до листа Дніпровської міської ради № 5/5-146 від 26 серпня 2020 року, у вказаній квартирі АДРЕСА_2 до ОСОБА_3 взагалі ніхто не мешкав понад 47 років.

Як вбачається з позовної заяви, та відзиву Дніпровської міської ради ДМР вважає себе Єдиним законним власником квартири АДРЕСА_2 , але, при цьому жодних доказів ані Позивачем ані самою Дніпровською міською радою щодо здійснення витрат на утримання належного на праві власності майна не надається. За таких обставин, вбачається, що протягом багатьох років власнику цієї квартири було байдуже, що коїться із належним йому майном, чи зберігається воно весь цей час належним чином або було знищено, зруйновано частково або повністю третіми особами. Жодних фінансових витрат на утримання цього майна ДМР не понесла.

Вищезазначене беззаперечно свідчить про те, що позивачем не доведено порушення ОСОБА_3 прав Дніпровської міської ради, які підлягали б захисту у судовому порядку. Зареєстроване проживання в квартирі АДРЕСА_2 на підставі договору оренди ніяким чином не порушує майнові права Дніпровської міської ради.

Відповідачка вселилась у спірну квартиру на законних підставах, тривалий час проживала у цьому житлі, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про виселення ОСОБА_4 без надання їй іншого житлового приміщення.

Крім того, в позовні заяві відсутні належні та допустимі докази того, що відповідач перешкоджає власнику на його розсуд здійснювати володіння, користування та розпорядження належним йому майном.

Отже, виселення відповідача із вказаної квартири є надмірним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя. (а.с.1-7 т.2).

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 12 січня 2022 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.19-20).

Ухвалою судді від 18 січня 2022 року вищезазначену позовну заяву повернуто позивачу. (а.с.21-24).

10 лютого 2022 року позивачем подано апеляційну скаргу на ухвалу 18 січня 2022 року. (а.с.28-39).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2022 року, апеляційну скаргу задоволено та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. (а.с.62-69).

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 25 березня 2022 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.72).

Ухвалою судді від 28 березня 2022 року дану позовну заяву залишено без руху та надано термін на усунення недоліків. (а.с.73).

10 травня 2022 року позивач надав клопотання в порядку ст. 43 ЦПК України, яким усунув недоліки зазначені в ухвалі. (а.с.75-76).

Ухвалою судді від 11 травня 2022 року по даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. (а.с.175-176).

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Відділу обліку та моніторингу інформації ГУДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача. (а.с.178).

До суду 03 червня 2022 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача. (а.с.180).

13 червня 2022 року на адресу суду надійшло повідомлення від відповідача, про неможливість участі відповідача в судовому засіданні, через її перебування у Словацькій Республіці. (а.с.183).

Ухвалою судді від 03 листопада 2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті. (а.с.209-210).

16 березня 2023 року від представника відповідача надійшло клопотання про витребування письмових доказів для огляду в судовому засіданні та клопотанн япро витребування доказів, а саме платіжні документи, що підтверджують витрати, понесені власником на утримання квартири. (а.с.31-35 т.2).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2023 року клопотання представника відповідача про витребування доказів залишено без задоволення. (а.с.43-44 т.2).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2023 року клопотання представника відповідача про витребування письмових доказів для огляду задоволено. (а.с.45-46 т.2).

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні.

Прокурор підтримав заявлені позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні.

Фактичні обставини встановлені судом.

Рішенням від 26 червня 2001 року №422-16/ХХІІІ надано згоду на прийняття житлового фонду та об`єктів інфраструктури підприємств м. Дніпропетровська до спільної власності територіальних громад області. (а.с.99-100).

Відповідно до переліку житлових будинків, які передаються управлінням Дніпровської залізниці до спільної власності територіальних громад області на баланс ОЖКП «Південне», будинок за адресою: АДРЕСА_4 (колишня адреса: АДРЕСА_4 ), був у числі переданих житлових буднків. (а.с.101-103).

Відповідно до свідоцтва про право власності виданого 19 грудня 2001 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 (колишня адреса: АДРЕСА_4 ) належить Територіальній громаді Дніпропетровської області в особі дніпропетровської обласної ради на праві спільної територіальної власності на підставі рішення Дніпропетровської обласної ради від 26 червня 2001 року №422-16/ХХІІІ (а.с.98).

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22 квітня 2004 року №277 про поетапну передачу житлових будинків з балансу обласних житлово-комунальних підприємств « ІНФОРМАЦІЯ_1 », « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та « ІНФОРМАЦІЯ_3 » на баланс комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 (колишня адреса: АДРЕСА_4 ) передано на баланс комунального житлово-експлуатаційного підприємства Жовтневого району (а.с.106-108), крім того даний факт також підтверджується переліком будинків, які передались з балансу ОЖКП «Південне» на баланс комунального житлово-експлуатаційного підприємства Жовтневого району. (а.с.109) та рішенням Виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 18 листопада 2004 №3179 про внесення змін до рішень виконкому міської ради від 22 квітня 2004 року №277, від 16 лютого 2004 року №330, від 20 травня 2004 року №1435 щодо передачі житлових будинків (а.с.110-111).

Відповідно до листа від Дніпровської міської ради від 19 серпня 2021 №7/11-2172, з 24 липня 2013 року виконавчими органами міської ради та з 21 грудня 2016 року департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради ордер на жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_3 (колишня адреса: АДРЕСА_4 )не оформлювався і не видавався. Рішення щодо надання жилого приміщення за зазначеною адресою виконавчим комітетом міської ради не приймалося. Згідно з даними реєстру територіальної громади та даними картотеки з питань реєстрації осіб за адресою: АДРЕСА_3 з 13 травня 2017 року по цей час зареєстрована ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2017 № 201/2661/17. Дніпровською міською радою станом на 05 серпня 2021 року не вживалось заходів, спрямованих на поновлення порушених прав та інтересів територіальної громади міста Дніпра, щодо кв. АДРЕСА_2 . (а.с.114).

Відповідно до листа-відповіді від Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 13 жовтня 2021 року №3112-4735 за архівними даними приватизаційних справ департаменту, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири АДРЕСА_2 . (а.с.128).

Факт реєстрації відповідачки за адресою: АДРЕСА_3 , підтверджується карткою реєстрації особи (а.с.115-116) та заявами про реєстрацію місця проживання (а.с.117-120).

Рішенням Жовтневого суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2017 року по справі 201/2661/17 визнано за ОСОБА_3 ( НОМЕР_2 )право користування квартирою АДРЕСА_2 . (а.с.121-123).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року, встановлено право власності Дніпровської міської ради на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 та скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2017 року по справі 201/2661/17, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» про визнання права користування житловим приміщенням відмовлено. (а.с.132-137).

Постановою Верховного суду від 07 серпня 2020 року по справі 201/2661/17, касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року залишено без змін. (а.с.139-150).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 січня 2021 року, у задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року по справі 201/2661/17 відмовлено, постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року залишено в силі. (а.с.151-155).

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2019 року по справі №201/10661/19, позов Дніпровської міської ради до ОСОБА_3 , третя особа комунальне підприємство «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради про виселення задоволено, виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_2 . (а.с.156-162).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2020 року, задоволено заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_3 , третя особа комунальне підприємство «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради про виселення, скасовано дане заочне рішення та призначено справу до розгляду. (а.с.163-165).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2021 року, вищезазначену цивільну справу залишено без розгляду. (а.с.166-168).

Відповідно до листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Управління у сфері державної реєстрації відділу обліку проживання фізичних осіб Дніпровської міської ради, згідно з даними картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, в період з 13 травня 2017 року та станом на 26 серпня 2020 року за адресою: АДРЕСА_3 зареєстрована 1 (одна) особа: 1. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована з 13 травня 2017 року по теперішній час. Відповідно до даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, відомості про зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_3 за період з 01 січня 1970 року по 13 травня 2017 року в розпорядженні департаменту відсутні. (а.с.8 т.2).

Відповідно до договору оренди нежилого приміщення та забезпечення комунальними послугами №1/411 від 01 квітня 2000 року підприємство «Південне» та ПАТ «Укртелеком», уклало даний договір про оренду нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_4 (колишня адреса: АДРЕСА_4 ). (а.с.10-15). Крім того, сторони даного договору уклали акт прийому-передачі приміщення №1/411. (а.с.16-17 т.2).

05 червня 2012 року відповідачка ОСОБА_3 звернулась до в.о. Директора філії ПАТ «Укртелеком» з заявою про надання їй дозволу на проживання в орендованому приміщенні за адресою: АДРЕСА_4 (колишня адреса: АДРЕСА_4 ). (а.с.18 т.2).

Відповідно до витягу із постанови профспілкового комітету Дніпровської філії ВАТ «Укртелеком» №П-7-7 від 31 липня 2012 року, з метою соціального захисту працівників Товариства та у зв`язку з тяжким матеріальним становищем клопотати перед керівництвом Дніпропетровської філії ПАТ "Укртелеком" про надання можливості на проживання в орендованому приміщені за адресою АДРЕСА_3 помічнику директора ОСОБА_3 (а.с.19 т.2).

Відповідно до договору №2/52 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 17 листопада 2017 року, між ОСОБА_3 та КВЖ РЕП Жовтневого району укладено вищезазначений договір, предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових тереторій у будинку АДРЕСА_6 (колишня адреса: АДРЕСА_4 ), а споживачем своєчасної оплати цих послуг за встановленим тарифом у строки та на умовах передбачених договором. (а.с.21-24 т.2)

В матеріалах справи також містяться підтвердження сплати позивачем комунальних платежів за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 25, 27-28 т.2).

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У рішенні від 05.06.2019 № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

У даній цивільній справі керівник Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області звернувся із позовними вимогами в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради.

Суд вважає необхідним звернути увагу на наступне.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), N 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, N 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина перша та друга статті 8 Конституції України).

У рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року N 3-рп/99 (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) вказано, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради. Питання організації управління районами в містах належить до компетенції міських рад. Сільські, селищні, міські ради можуть дозволяти за ініціативою жителів створювати будинкові, вуличні, квартальні та інші органи самоорганізації населення і наділяти їх частиною власної компетенції, фінансів, майна (стаття 140 Конституції України).

Органам місцевого самоврядування можуть надаватися законом окремі повноваження органів виконавчої влади. Держава фінансує здійснення цих повноважень у повному обсязі за рахунок коштів Державного бюджету України або шляхом віднесення до місцевого бюджету у встановленому законом порядку окремих загальнодержавних податків, передає органам місцевого самоврядування відповідні об`єкти державної власності. Органи місцевого самоврядування з питань здійснення ними повноважень органів виконавчої влади підконтрольні відповідним органам виконавчої влади (частина друга та третя статті 143 Конституції України).

Відповідно до абзацу 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Як в Конституції України, так і в законах розмежовуються такі учасники відносин як держава та територіальні громади, відповідно, і їх інтереси. Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти саме інтереси держави в суді. Тобто Конституцією України визначено, що прокуратура уповноважена здійснювати представництво інтересів лише держави, а не територіальних громад (органів місцевого самоврядування). Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді, в тому числі й територіальних громад, не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України). Тому, за загальним правилом, не допускається представництво прокуратурою інтересів органу місцевого самоврядування. Як виняток, представництво інтересів органу місцевого самоврядування може мати місце в тому випадку, якщо органу місцевого самоврядування надано законом окремі повноваження органів виконавчої влади.

Положення абзацу 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган місцевого самоврядування повинні стосуватися тільки тих ситуацій, якщо органу місцевого самоврядування надано законом окремі повноваження органів виконавчої влади.

У пунктах 6.41.-6.43. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) вказано, що: "у цьому випадку необхідність захисту інтересів держави прокурором полягає у необхідності відновлення законності та справедливої рівноваги між інтересами суспільства (у цьому випадку - місцевої громади) й орендаря, повернення землі у комунальну власність та відновлення порушеного порядку розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, дотримання принципу раціонального використання землі, що відповідає принципу, закріпленому у Конституції України, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду.

Подібний висновок було зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду у від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень (органи державної влади, органи місцевого самоврядування або інші суб`єкти владних повноважень, до компетенції яких віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах), а не прокурор, між тим для того щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. У кожному випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Враховуючи вищевикладене, суд наголошує на тому, що чинне законодавство України, зокрема, Закон України «Про прокуратуру», фактично наділяє прокурора правом в окремих випадках здійснювати захист інтересів держави, звертаючись до суду з відповідними позовами в інтересах останньої виключно в особі компетентних суб`єктів владних повноважень.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом juranovitcuria («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої ч. 3 та 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.

При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абз. 2 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.

Вказана правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 06.08.2019 у справі № 910/6144/18 та від 06.08.2019 у справі № 912/2529/18.

Отже, прокурор, подаючи позов, мав обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Наведений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

З огляду на вищевикладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу, який має відповідні повноваження щодо вчинення дій, направлених на захист прав та охоронюваних законом інтересів, про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

У такому випадку суд має дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Наведену правову позицію Верховним Судом, зокрема, викладено в постанові від 25.02.2021 у справі № 910/261/20.

З огляду на те, що Дніпровською міською радою, як власником спірного майна та органом, уповноваженим здійснювати функції держави у даних спірних правовідносинах, протягом тривалого часу,, не вжито заходів для відновлення власних майнових прав, що порушує визначені Конституцією та законодавством України права та інтереси територіальної громади, у спільній власності якої перебуває спірне майно, даний позов пред`явлено окружною прокуратурою в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради.

Набуття права власності на об`єкти комунальної власності, їх використання без належних на те правових підстав позбавляє у законний спосіб реалізувати конституційні функції органів місцевого самоврядування, призводить до порушення інтересів територіальної громади міста.

Таким чином, в контексті правовідносин у даній справі, інтереси держави полягають також у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.

Правобережною окружною прокуратурою міста Дніпра, в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» на адресу Дніпровської міської ради скеровувались листи з інформацією щодо порушення інтересів держави, що полягають у безпідставному володінні та користуванні об`єктом нерухомого майна комунальної власності квартирою АДРЕСА_2 , безпідставному проживанні ОСОБА_3 у вказаній квартирі.

Однак Дніпровська міська рада, як власник комунального майна, будучи обізнаною про вказані факти, належних заходів щодо припинення порушень, що виникли внаслідок неналежної поведінки відповідача до цього часу не вжито.

Звертаючись до суду з позовом, прокурор вказав, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 грудня 2019 року було задоволено позов Дніпровської міської ради про виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_2 . Втім у подальшому заочне рішення скасоване та позов залишено без розгляду через систематичну неявку у судове засідання Дніпровської міської ради. Після цього пройшло майже 10 місяців, проте Дніпровською міською радою та її уповноваженими виконавчими органами жодних дій, спрямованих на захист інтересів держави здійснено не було. Правобережною окружною прокуратурою до Дніпровської міської ради скеровувався лист про порушення інтересів держави, що полягають у безпідставному набутті речових прав на нерухоме майно комунальної власності втім жодних дій вчинено не було.

Звернення правобережної окружної прокуратури міста Дніпра до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби, з урахуванням принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав громадян.

Враховуючи вищезазначене суд вважає, що прокурором при зверненні до суду було виконано вимоги, передбачені ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», щодо доведення факту усвідомленої пасивної поведінки уповноваженого органу щодо нездійснення захисту інтересів держави та повідомлено Дніпровську міську раду про стверджуване порушення інтересів держави з наданням розумного строку для самостійного звернення до суду з позовом. Прокурором було надано належні та допустимі докази, невиконання Дніпровською міською радою та її уповноваженими органами своїх функції на захист інтересів держави у сфері комунальної власності.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Статтею 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Аналогічні положення закріплені в статті 327 ЦК України.

Згідно із ст. 1 Закону України "Про місцеве самоврядування" визначено право комунальної власності як право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 7 ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.

Відповідно до ст.ст. 5, 140 і 143 Конституції України народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Територіальна громада міста безпосередньо або через утворені органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Відповідно до ст. 1 ч. 3,5 ст. 16, ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власностіце право територіальної громади володіти, доцільно, економно ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так через органи місцевого самоврядування.

Житловий будинок обласного житлово-комунального підприємства «Південне», розташований за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі свідоцтва про право власності, яке видане на підставі рішення Дніпропетровської обласної ради від 26 червня 2001 року № 422-16/ХХІІІ, належить Територіальній громаді Дніпропетровської області в особі Дніпропетровської обласної ради на праві спільної власності територіальних громад області.

Відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради від 26 лютого 2003 року №35/7, прийнято у комунальну власність територіальної громади міста Дніпропетровська майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, що перебуває на балансі обласних житлово-комунальних підприємств «Південне», «Центральний», «Лівобережжя», «Аеродром», житлово-комунальної контори м. Дніпропетровська, розташоване на території міста, яке забезпечує колективні потреби виключно його територіальної громади.

Розпорядженням голови обласної ради від 10 вересня 2003 року № 171-р цілісний майновий комплекс ОЖКП «Південне», що належить до спільної власності територіальних громад області, передано у власність територіальної громади міста Дніпропетровська.

Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 22 січня 2004 року за №277 було прийнято рішення «Про поетапну передачу житлових будинків з балансу обласних житлово-комунальних підприємств на баланс комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, яким було вирішено передати житлові будинки з балансу ОЖКП «Південне» на баланс комунальним житлово-експлуатаційним підприємствами Жовтневого району.

Згідно переліку будинків житлового фонду ОЖКП «Південне», у тому числі житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_4 було передано на баланс ЖЕК 1.

Відповідно до наказу Комітету комунальної власності Дніпропетровської міської ради від 17 лютого 2004 року №14-кв, найменування обласного житлово-експлуатаційного підприємства «Південне» змінено на комунальне житлово-експлуатаційне підприємство «Південне» Дніпропетровської міської ради (а.с.18).

Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 18 листопада 2004 року №3179 визнано такими, що втратили чинність пп. 1.1.-1.5, 2.1.- 2.4., 3.1.-3.4. рішення виконкому міської ради від 22 січня 2004 року №277. Окрім того, житлові будинки загальною площею 132096,15 кв.м. (у тому числі житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_4 ), що перебувають на балансі КЖЕП «Південне» було вирішено передати на баланс КЖЕП Жовтневого району.

Окрім того, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2017 року у справі №202/8098/16-ц, яке набрало законної сили 31 січня 2017 року, був встановлений факт постійного проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі з серпня 2012 року по січень 2017 року.

Однак, як зазначає суд, апеляційної інстанції, відповідно до ст. 318 ЦК України одним з суб`єктів права власності є територіальна громада міста, яка реалізує свої повноваження власника через відповідну міську ради.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (с.321 ЦК України).

Статтями 317, 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із засобів захисту судом цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право.

За правилами ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Таких правових позицій дотримувався Верховний Суд України в своїх постановах від 11.06.2014 р. по справі №6-52цс14, від 30.09.2014 по справі №43/440-6/231, від 08.06.2016 р. по справі №6-3089ц15.

Згідно з п.п 1,2 п. «а» ст. 30 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання міських рад належать повноваження щодо управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню; облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності.

Відповідно до п. 31 ч.1 ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», до виключної компетенції пленарного засідання міської ради відноситься прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Відповідно до ч.ч.5,6 ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Дніпровська міська рада є власником квартири.

Будинок по АДРЕСА_4 перебуває у комунальній власності територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Ордер на заселення жилої площі за адресою: АДРЕСА_3 виконавчим комітетом Дніпровської міської ради не видавався, договір найму жилого приміщення з ОСОБА_3 не укладався.

Надання дозволу відповідачці проживати в приміщенні від профспілкового комітету Дніпровської філії ВАТ «Укртелеком», не має юридичної сили, адже рішенням суду відповідачка позбавлена права користування квартирою за адресою: АДРЕСА_4 ще з 2018 року, про що вона була обізнана, адже неодноразово оскаржувала таке рішення. Проте не зважаючи на даний факт, продовжувала проживати за вищевказаною адресою будучи позбавленою права користування.

Таким чином, матеріалами справи встановлено, що відповідачці було відомо щодо незаконного зайняття нею житлового приміщення, та умисно порушено право власності та інтереси позивача.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з того, що ст. 327 ЦК України визначено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю (ст. 31 Житлового кодексу Української РСР).

Положення ч. 1 ст. 43 Житлового кодексу Української РСР встановлюють, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 58 Житлового кодексу Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Згідно зі ст. 61 Житлового кодексу Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Доказів того, що відповідачка зверталась до Дніпровської міської ради із відповідною заявою щодо укладення договору найму житлового приміщення, суду надано не було.

Частина 3 ст. 116 Житлового кодексу Української РСР передбачає, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки в ході судового розгляду справи не було встановлено законності підстав, на яких відповідач займає спірну квартиру, власником якої є позивач.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з урахуванням того, що позов задоволено в повному обсязі, судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 2 270 грн. 00коп. слід стягнути з відповідача на користь Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 76, 78, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра, що діє в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження комунальним майном шляхом виселення задовольнити в повному обсязі.

Усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження Дніпровською міською радою комунальним майном квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з квартири АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270 грн.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 08 травня 2023 року.

Суддя С.О. Демидова