Справа № 303/8948/21
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 липня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю.,

за участю секретарки судового засідання Гусоньки З. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представниця адвокатеса Компанієць Наталія Григорівна, до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення у житловий будинок, зобов`язання визначити житлове приміщення для користування, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 лютого 2023 року, повний текст судового рішення складено 24.02.2023, ухвалене суддею Куцкірем Ю. Ю.,

у с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла представниця адвокатеса Компанієць Н.Г., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов обґрунтовано тим, що вона є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 , що стверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу цього житлового будинку від 11.07.2019 і витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 173745836 від 15.07.2019.

Зазначала, що відповідач ОСОБА_2 є зареєстрованим у даному будинку, про що свідчить довідка відділу Центр надання адміністративних послуг Мукачівської міської ради за № 29416/0/99-21 від 12.11.2021. Проте з 30.03.2020 відповідач за цією адресою не проживає, що підтверджується актом № 26 від 12.11.2021, складеним за участі трьох свідків (сусідів) у присутності уповноваженої особи паспортистки ТОВ УК Навібуд Камалової Л.Г., яка і засвідчила підписи свідків. Також відповідно до акту № 92 від 12.11.2021, складеного за участі трьох свідків (сусідів) у присутності уповноваженої особи паспортистки ТОВ УК Навібуд Сухорукової Є.П., яка посвідчила підписи свідків, то ОСОБА_2 із березня 2020 року проживає у кв. АДРЕСА_2 .

Стверджувала, що реєстрація місця проживання відповідача у належному їй будинку перешкоджає їй вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, у тому числі утруднює оформлення субсидії для оплати комунальних платежів, а відтак є наявні підстави для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування належним їй житловим будинком.

Звертала увагу і на те, що відповідач, який є членом її сім`ї, без поважних причин понад рік не проживає у спірному будинку, а тому він утратив право користування цим житлом. При цьому жодних перешкод у доступі ОСОБА_2 до спірного житла протягом року нею не вчинялося, а відповідач за власною волею змінив місце свого проживання та переїхав до житла кв. АДРЕСА_2

Зважаючи на те, що відповідач не має наміру добровільно врегулювати цей спір у досудовому порядку, а відтак вона вимушена звертатися до суду з цим позовом за захистом своїх порушених прав.

Посилаючись на наведені вище обставини просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

У січні 2022 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення в житловим будинок.

Зустрічний позов мотивовано тим, що він проживав і був зареєстрований із 20.11.1985 по 23.07.2019 у будинку АДРЕСА_3 , де за понад тридцять років проживання в цьому будинку він за власні кошти здійснив його істотні поліпшення через які будинок значно зріс у своїй ринковій вартості.

23 липня 2019 року він зареєстрував місце свого проживання в буд. АДРЕСА_1 . Цей будинок був придбаний на ім`я доньки (первісної позивачки) ОСОБА_1 , що стверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 173745836 від 15.07.2019. Для придбання вказаного будинку були використані кошти від продажу будинку АДРЕСА_3 , однак право власності на будинок АДРЕСА_1 формально набула його донька (зустрічна відповідачка) ОСОБА_1 .

Зазначав, що його реєстрація місця проживання у спірному будинку була проведена з волевиявлення ОСОБА_1 як формальної власниці будинку. Проте згодом, після початку сумісного проживання, власниця будинку ОСОБА_1 почала створювати йому перешкоди у проживанні в спірному житлі, зокрема нею та її чоловіком систематично вчинювалися провокаційні дії з метою створення конфліктних ситуацій. Унаслідок неодноразових провокацій та насильницьких дій він на теперішній час за місцем своєї реєстрації не проживає. По цій причині він позбавлений можливості не тільки ночувати, відпочивати у житлі, а й отримувати кореспонденцію, користуватися послугами сімейного лікаря та загалом вести нормальний соціальний спосіб життя, спілкуватися у межах свого помешкання з іншими членами своєї родини, товаришами та друзями.

Указував, що будь-якого іншого житла на праві власності чи на праві найму він не має. Отже, станом на тепер він тимчасово не проживає у будинку АДРЕСА_1 з причини вчинення йому зустрічною відповідачкою перешкод у доступі до приміщень та вона відібрала у нього ключі від вхідної хвіртки до подвір`я і вхідних дверей у будинок та встановила сигналізацію, не повідомивши йому при цьому код доступу. За таких обставин та за відсутності в нього ключів від замків на вхідних дверях до помешкання, необізнаністю з кодом доступу для відключення сигналізації системи охорони будинку, в якому він зареєстрований і має право проживати, свідчить про вчинення йому перешкод у доступі до житла.

Звертав увагу і на те, що даний будинок є двоповерховим, має жилий цокольний поверх, проживання у ньому є можливим і без будь-яких контактів сторін, однак первісною позивачкою створена важка конфліктна ситуація і під цим приводом позбавлено його доступу до будь-яких приміщень будинку, зокрема й до тих, в які він за волею власниці будинку ОСОБА_1 вселився у липні 2019 року, При цьому будь-яка його спроба зустрітися з ОСОБА_1 , пройти в житло з метою вирішення питання свого проживання викликає провокаційні дії з боку власниці житла ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_3 .

Із метою уникнення провокацій та умисно створених зустрічною відповідачкою конфліктних ситуацій, учинення відносно нього протиправних дій, він вимушений тимчасово залишити своє єдине житло. Про поважність причин із яких він тимчасово не проживає у спірному житлі свідчить той факт, що він не має жодного житла ні на праві власності, ні на праві постійного користування чи найму та не мав жодних інших причин, окрім уникнення конфліктів, залишити спірне житло, оскільки проживав у ньому з дружиною ОСОБА_4 , з якою перебуває у зареєстрованому шлюбі понад 38 років та іншої сім`ї не має.

Наголошував і на тому, що доводи про його відсутність у спірному житлі без поважних причин не є спроможними, оскільки, не маючи будь-якого іншого житла, він не мав і не міг мати жодних причин залишити своє єдине можливе місце проживання, аніж бажання уникнути конфліктів, погроз та небезпеки заподіяння йому тілесних ушкоджень та навіть смерті.

Звертав увагу, що зняття його з реєстрації у спірному будинку з підстав визнання його таким, що втратив право користування цим житлом, призведе до втрати його можливості отримувати пенсію, так як він є пенсіонером МВС та це призведе до його існування несоціалізованим, оскільки нормальне соціальне існування людини в державі прив`язане в значній мірі до реєстрації місця проживання.

Стверджував і те, що він не втрачав інтерес до спірного житла, систематично приходив до свого житла, однак доступу до нього так і не отримав.

З огляду на наведені вище обставини просив суд уселити його в будинок АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкод у користуванні житлом, а саме цим будинком, та надати ключі від дверей через які здійснюється доступ до будинку - хвіртки (воріт) та вхідних дверей. Також просив вирішити питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.02.2022, зокрема прийнято цей зустрічний позов ОСОБА_2 та об`єднано його в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 , а також ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження (т.1 а.с.121-122).

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.03.2022 залучено ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до участі у цій справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, як за первісним позовом ОСОБА_1 , так і за зустрічним позовом ОСОБА_2 (т.1 а.с.157, 158).

У липні 2022 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про збільшення розміру своїх зустрічних позовних вимог (т.2 а.с.122-126), а в серпні 2022 року заяву про зміну предмета позову (т.3 а.с.12-17) та остаточно просив суд: 1) уселити його в будинок АДРЕСА_1 ; 2) зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у користуванні житлом, а саме цим будинком, та надати ключі від дверей через які здійснюється доступ до будинку - хвіртки (воріт) та вхідних дверей; 3) зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 визначити йому житлове приміщення, яке він має право займати в будинку АДРЕСА_1 . Вирішити питання про судові витрати.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.09.2022 залучено ОСОБА_3 до участі в цій справі в якості зустрічного співвідповідача (т.3 а.с.66).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.02.2023 первісний позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду первісний відповідач і зустрічний позивач ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий суд визнав установленими, а також порушення судом статей 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та не врахування практики ЄСПЛ.

Скарга загалом мотивована тим же доводами, які наведені ОСОБА_2 у його заявах по суті справи та яким судом першої інстанції не надано належної оцінки, а також тим, що справу розглянуто неповноважним складом суду, оскільки на порушення вимог статей 33, 40 ЦПК України головуючий суддя дійшовши висновку про необґрунтованість поданої ним за три робочі дні (21.02.2022) до судового засідання, призначеного на 24.02.2022, заяви про відвід судді не передав справу для вирішення питання про відвід іншим суддею, який не входить до складу суду, а відтак це є обов`язковою підставою для скасування цього рішення суду та ухвалення нового судового рішення.

Зазначав, що місцевий суд не врахував його тимчасову відсутність за місцем свого проживання у спірному житлі з поважних причин унаслідок конфліктів із первісною позивачкою ОСОБА_1 й її чоловіком, та останньою при цьому не доведено його відсутність у будинку АДРЕСА_1 понад установлені законом строки без поважних причин.

Наголошував і на тому, що судом залишено поза увагою відсутність у нього іншого житла як на праві власності, так і на праві користування, фінансової можливості придбати таке та не втрати ним інтересу до спірного житла, в якому він не може проживати з об`єктивних причин. Також безпідставним є висновок суду, що він переїхав на постійне місце проживання в інше житло, розташоване по АДРЕСА_4 , так як за цією адресою в нього лише тимчасовий прихисток власниками якого є сім`я ОСОБА_5 .

Зауважував і те, що судом перекручено показання допитаних у судовому засіданні свідків та зроблено хибні висновки про добровільність залишення ним спірного житла. Також судом безпідставно взято до уваги акти за № 26 від 12.11.2021 і № 92 від 12.11.2021, які не є достовірними доказами.

Отже, місцевим судом фактично позбавлено його права на житло при недоведеності легітимної мети такого втручання та без дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто без доведення необхідності такого втручання в його право на житло в демократичному суспільстві.

Посилаючись на наведені вище обставини просив оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 відмовити та задовольнити його зустрічний позов, а також вирішити питання розподілу судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 первісна позивачка та зустрічна відповідачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Сочка В.І., посилалася на її безпідставність і надуманість, просила таку залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду як законне та обґрунтоване без змін.

Інші учасники справи своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не скористалися.

У судовому засіданні представниця апелянта ОСОБА_2 адвокатка Лесько А.О. апеляційну скаргу підтримала з підстав наведених у ній, просила таку задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 відмовити та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2 .

Представник первісної позивачки і зустрічної відповідачки ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_6 адвокат Сочка В.І. та представник зустрічного відповідача ОСОБА_3 адвокат Пазина Р.О. у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечили, просили таку залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи первісну позовну вимогу ОСОБА_1 місцевий суд виходив із її обґрунтованості та доведеності, а відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимогах ОСОБА_2 суд виснував, що задоволення первісного позову повністю виключає задоволення зустрічного позову і додаткової мотивації в цій частині не потребує.

Проте колегія суддів із цими висновками суду першої інстанції погодитися не може з огляду на таке.

Щодо обов`язковості скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення

Як убачається з ухвали судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області Куцкіра Ю.Ю. від 10 січня 2022 року, зокрема судове засідання в цій справі було призначене на 24 лютого 2022 року об 11:00 годині (т.1 а.с.27).

21 лютого 2022 року первісний відповідач ОСОБА_2 подав до суду заяву про відвід у цій справі головуючого судді Куцкіра Ю.Ю., про що свідчить відповідний штамп суду на цій заяві за вх. № 3669 (т.1 а.с.105).

Цього ж дня (21.02.2022) ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області в особі головуючого судді Куцкіра Ю.Ю. у задоволенні цієї заяви ОСОБА_2 про відвід судді Куцкіра Ю.Ю. у даній справі відмовлено (т.1 а.с.117, 118).

Відповідно до частин 2, 3 ст. 40 ЦПК України питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.

Отже, зважаючи на те, що заява ОСОБА_2 надійшла до суду в понеділок 21.02.2022, тобто за три робочі дні до наступного засідання у четвер 24.02.2022, а відтак вирішення питання про відвід судді Куцкіра Ю.Ю. повинно було вирішуватися іншим суддею, визначеному в порядку автоматизованого розподілу справи.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини безсторонність (неупередженість) суду в контексті п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має визначатися згідно з (i) суб`єктивним критерієм, ураховуючи особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та (i) об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом установлення того, чи забезпечував сам суд та серед інших аспектів його склад достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності (рішення у справах «Фей проти Австрії» (Fey v. Austria), «Веттштайн проти Швейцарії» (Wettstein v. Switzerland).

Проте між суб`єктивною та об`єктивною безсторонністю не існує беззаперечного розмежування, оскільки поведінка судді не тільки може викликати об`єктивні побоювання щодо його безсторонності з точки зору стороннього спостерігача (об`єктивний критерій), а також може бути пов`язана з питанням його або її особистих переконань (суб`єктивний критерій) (див. рішення у справі «Кіпріану проти Кіпру» (Kyprianou v. Cyprus).

У деяких випадках, коли докази для спростування презумпції суб`єктивної безсторонності судді отримати складно, додаткову гарантію надасть вимога об`єктивної безсторонності (рішення у справі «Пуллар проти Сполученого Королівства» (Pullar v. the United Kingdom). У цьому сенсі навіть вигляд має певну важливість - іншими словами, «має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється», адже йдеться про довіру, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (рішення у справі «Де Куббер проти Бельгії» (De Cubber v. Belgium).

Отже, у цій справі судом не було забезпечено достатніх гарантій для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності, а суд, до вирішення заяви про відвід судді в установленому законом порядку, не може відповідати вимогам «незалежного та неупередженого суду, встановленого законом» і, як наслідок, не міг приймати в подальшому судове рішення, оскільки не є повноважним складом суду в контексті ст. 6 Конвенції та усталеної практики ЄСПЛ.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 27.05.2020 у справі № 2-18/11 (провадження № 61-12956св19), постанові від 08.07.2020 у справі № 495/11830/18.

Відповідно до пункту 1 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто неповноважним складом суду.

За таких обставин оскаржене рішення суду підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового судового рішення.

Щодо суті первісних і зустрічних позовних вимог

Судом установлено та не заперечується учасниками справи, що первісна позивачка і зустрічна відповідачка ОСОБА_1 є власницею будинку АДРЕСА_1 (т.1 а.с.7-9).

Із довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за № 29416/0/199-21 від 12.11.2021, виданою Відділом «Центр надання адміністративних послуг» Мукачівської міської ради, вбачається, що в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 /первісний відповідач і зустрічний позивач/, ОСОБА_3 , ОСОБА_7 і ОСОБА_1 (т.1 а.с.10).

Згідно з актом № 26 від 12.11.2021, складеним паспортисткою ТОВ УК Навібуд, ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає з березня 2020 року (т.1, а.с.11). А відповідно до акту № 92 від 12.11.2021, складеного паспортисткою ТОВ УК Навібуд ОСОБА_2 з березня місяця 2020 року проживає за адресою: АДРЕСА_4 (т.1 а.с.12).

Із листа Центру надання адміністративних послуг Мукачівської міської ради за № 6113/01-40 від 30.06.2021 року слідує, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстрація його місця проживання проведена зі згоди власниці домоволодіння ОСОБА_1 (т.1 а.с.57).

З листа цього ж центру надання адміністративних послуг за № 7106/01-32 від 27.07.2021 видно, що ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 у період з 20.11.1985 по 23.07.2019. а відповідно до заяви про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 з 23.07.2019 перереєструвався за адресою: АДРЕСА_1 з одночасним зняттям із АДРЕСА_3 (т.1 а.с.58).

Як убачається з Інформаційної довідки з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек за № 296997676 від 29.01.2022, то квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 і перебуває в іпотеці ВАТ «ЕлектронБанк» (т.1 а.с.193).

Із листа Управління поліції охорони в Закарпатській області за №2 аз/43/26/01-2022 від 06.07.2022 убачається, що 05.06.2022 о 16:33 год на ГПЦС УПО надійшов сигнал «Тривога» у зв`язку зі спрацюванням сигналізації на об`єкті, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Під час відпрацювання сигналу Тривога установлено, що біля будинку перебувають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , де останній повідомив про перешкоджання йому у користуванні приміщенням в якому він зареєстрований. Окрім цього, ОСОБА_2 повідомлено про виклик наряду поліції по спецлінії 102, які прибули на цей охоронюваний об`єкт (т.2 а.с.148).

Із наданої у червні 2023 року безпосередньо суду апеляційної інстанції представником первісної позивачки і зустрічної відповідачки ОСОБА_1 адвокатом Сочкою В.І. копії довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за № 6865/0/99-23 від 01.05.2023, виданою Відділом «Центр надання адміністративних послуг» Мукачівської міської ради, видно, що в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 і ОСОБА_1 (т.4 а.с.37). Отже, первісний відповідач і зустрічний позивач ОСОБА_2 станом на 01.05.2023 є вже знятим з реєстраційного обліку місця проживання у цьому будинку.

За змістом статей 15, 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених випадках. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, а відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України і джерелом права, закріплено принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Статтею 13 Конвенції закріплено фундаментальний принцип, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд із огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, а не ілюзорним (теоретичним), особа повинна мати чітку фактичну і практичну можливість оскаржити діяння, які становлять утручання в її права (справа «Bellet v. France», заява № 23805/94, рішення ЄСПЛ від 04.12.1995, § 36).

За приписами ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу, зокрема до свого житла. Органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно з законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до цієї Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до цієї Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Аналогічні положення закріплені й у ст. 150 ЖК України, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Положеннями ст. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Приписами ч. 1 ст. 405 ЦК України врегульовано, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Такі ж положення закріплені й у ч. 1 ст. 156 ЖК України.

Правилом ч. 4 ст. 156 ЖК України констатовано, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно зі ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права й обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України).

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, установлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України).

Глава 32 (статті 401-406) ЦК України містить положення, якими регулюються питання користування чужим майном. Зокрема, до видів користування чужим майном віднесено сервітут як право обмеженого користування чужою нерухомістю, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

У цій справі встановлено, що первісний відповідач ОСОБА_2 уселився у спірне домоволодіння зі згоди своєї доньки, тобто власниці будинку первісної позивачки ОСОБА_1 як член сім`ї власника житлового будинку, а відтак набув права користування її (чужим) майном, тобто виникло право сервітуту.

Частиною першою ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене, зокрема щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Статтею 405 ЦК України визначені права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом як окремий вид права користування чужим майном.

У цій статті зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла безумовно втрачає право на користування цим житлом лише в одному випадку - у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Утрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Утручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно зі законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Водночас утручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її позбавлення права на користування житлом було оцінене судом на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Заразом у спірних правовідносинах у цій справі права первісної позивачки ОСОБА_1 як власниці будинку захищені ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Утручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV«Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ», ч. 4 ст. 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що позбавлення права користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Звертаючись до суду зі зустрічним позовом ОСОБА_2 зазначав, що не втратив право користування спірним житлом як член сім`ї власниці житла, з реєстрації місця проживання у цьому будинку не знятий, продовжує вважати спірний будинок своїм житлом, на користування яким має право, іншого житла в нього немає, однак первісна позивачка і зустрічна відповідачка ОСОБА_1 та її чоловік чинять йому перешкоди у здійсненні ним цього права.

Отже, установивши, що ОСОБА_2 : - вселився до спірного будинку на законних підставах зі згоди його власниці ОСОБА_1 ; - був там зареєстрований із 23.07.2019 по 01.05.2023 /знятий з реєстраційного обліку не з власної ініціативи, а з ініціативи ОСОБА_1 /; - будь-якого іншого житла як на праві власності, так і на праві користування у нього немає; - не втратив він до цього житла інтересу і донині, натомість ОСОБА_1 як власниця спірного житлового приміщення разом зі зустрічним співвідповідачем ОСОБА_3 чинять йому перешкоди у користуванні будинком, що порушує його право на житло, і дає підстави вважати про поважність причин відсутності ОСОБА_2 у спірному житловому будинку, а протилежне матеріали справи, в тому числі акти № 26 від 12.11.2021, № 92 від 12.11.2021, не містять та не підтверджують добровільність залишення зустрічним позивачем спірного житла, а відтак колегія суддів поза розумним сумнівом доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення зустрічного позову та відмови у задоволенні первісного позову.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що первісна позивачка ОСОБА_1 не довела належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами свою вимогу, яка не знайшла свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи. Натомість зустрічним позивачем ОСОБА_2 доведено свої вимоги, які поза розумним сумнівом знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів уважає слушними, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а відтак апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин оскаржене рішення суду не може вважатись законним та обґрунтованим, а тому, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 .

На підставі ст. 141 ЦПК України зі зустрічних відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь зустрічного позивача-апелянта ОСОБА_2 слід стягнути понесені останнім судові витрати по сплаті судового збору за подання зустрічного позову та апеляційної скарги в розмірі 6 323,20 гривень (т.1 а.с.54, т.3 а.с.18, 247, 248, т. 4 а.с.10).

Із приводу понесених ОСОБА_2 витрат на оплату послуг адвокатки Лесько О.А. колегія суддів зазначає таке.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч. 1 ст. 15 ЦПК України).

Цей розмір має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Положеннями ч. 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Отже, на підставі статей 133, 137, 141 ЦПК України зі зустрічних відповідчів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь зустрічного позивача ОСОБА_2 слід стягнути понесені останнім витрати, пов`язані з розглядом цієї справи на професійну правничу допомогу адвокатки Лесько А.О. у розмірі 10 000 грн, які підтверджені відповідними доказами, зокрема, описом послуг (робіт) наданих адвокаткою Лесько А.О. від 17.02.2023 (т.3 а.с.210, 211), копіями банківських квитанцій про оплату цих адвокатських послуг у розмірі 10 000 гривень (т.3 а.с.212, 213).

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 лютого 2023 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представниця адвокатеса Компанієць Наталія Григорівна, до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення у житловий будинок, зобов`язання визначити житлове приміщення для користування задовольнити.

Вселити ОСОБА_2 у будинок АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні житлом будинком АДРЕСА_1 та надати ключі від дверей через які здійснюється доступ до будинку хвіртки (воріт) та вхідних дверей.

Зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 визначити ОСОБА_2 житлове приміщення, яке він має право займати у житловому будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 323 (шість тисяч триста двадцять три) гривень 20 копійок та за надання професійної правничої допомоги в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 липня 2023 року.

Суддя-доповідачка

Судді