Справа № 638/5439/16-ц
Провадження № 2/638/958/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої-судді Штих Т.В.

за участі секретаря Зайченка Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О., про визнання заповітів недійсними,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О., про визнання заповітів недійсними.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.07.2020 року, яке постановою Харківського апеляційного суду від 16.02.2021 року залишено без змін, у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено. Постановою Верховного Суду від 08.09.2021 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.07.2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 16.02.2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій Верховний суд зазначив, що згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Тлумачення пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що такий спосіб захисту як визнання правочину недійсним може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом про визнання заповітів недійсними ОСОБА_1 вказувала, що вона є єдиною спадкоємицею третьої черги за законом після смерті її тітки. Разом з тим суди зазначеної обставини не перевірили та не встановили, чи є позивач спадкоємцем, який прийняв спадщину, тобто існування самого суб`єктивного цивільного права позивача, що підлягає захисту.

За таких обставин Верховний суд прийшов до висновку, що вирішення судами позовних вимог по суті спору є передчасним.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися. Представник позивача через систему «Електронний суд» подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що відповідач та позивач ОСОБА_3 звернулися до суду із проектами мирових угод та для їх остаточного узгодження необхідний додатковий час. Суд відмовляє в задоволенні даного клопотання оскільки відповідач ОСОБА_3 не підтвердила того, що між сторонами дійсно досягнуто домовленості про укладення мирової угоди. При цьому інших поважних причин, які могли б слугувати підставою для відкладення розгляду справи представником позивача не наведено.

Також представником позивача вказано, що у разі недосягнення згоди сторонами, стороною позивача будуть заявлені: клопотання про витребування спадкової справи; клопотання про витребування оригіналу заповіту від 24 березня 2015 року; клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи щодо заповіту від 24 березня 2015 року; клопотання про призначення судової посмертної комплексної психолого психіатричної експертизи, які надаються, а заява про технічну помилку у позовній заяві у резолютивній її частині.

Суд відмовляє в задоволенні зазначених клопотань, оскільки в матеріалах справи не міститься доказів, що позивач є спадкоємцем будь-якої черги після смерті спадкодавця, а тому незалежно від результатів задоволення зазначених клопотань її права поновлені бути не можуть через відсутність підстав для спадкування.

Суд також враховує, що недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

При цьому, суд зазначає, що задоволення вказаних клопотань, зокрема про призначення повторної експертизи стане підставою для повторного зупинення провадження у даній справі, у той час, як розгляд даної справи здійснюється судом з січня місяця 2016 року. При цьому вважає доречним звернути увагу на застосування принципу процесуальної економії цивільного судочинства - загального керівного положення, відповідно до якого суд, учасники судового процесу економно і ефективно використовують всі встановлені законом процесуальні засоби для правильного та оперативного розгляду справ з дотриманням строків. Сутність принципу процесуальної економії полягає в тому, щоб під час розгляду справи в суді для найбільш повного та всебічного розгляду справи використовувати всі встановленні законом засоби з урахуванням строків, визначених нормами процесуального права. Елементами змісту принципу процесуальної економії цивільного судочинства слід вважати: вимога оперативного розгляду справи; вимога економного використання процесуальних засобів судом, учасниками справи для повного та всебічного розгляду справи у суді.

Представником відповідача було заявлено клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що відсутній предмет спору.

За змістом положень пункту 2 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Позов у цивільному процесі - це письмово оформлена і адресована суду письмова вимога, що складається з вимоги процесуального характеру та вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). А предмет позову - це матеріальний зміст цієї вимоги.

Таким чином, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняте судове рішення. Цей матеріальний зміст позовних вимог позивача, проявляється в матеріально-правовій заінтересованості - отримати певне матеріальне благо.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

З урахуванням наведеного, відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Додатково суд враховує, що відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження № 12-67гс19, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

З огляду на підхід, який Велика Палата Верховного Суду застосувала у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження № 12-67гс19, слід відступити від висновку, сформульованого у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів: Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18, провадження № 61-2018св19; Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19, провадження № 61-1807св20; Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20, провадження № 61-9658св20, конкретизувавши цей висновок так, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

Як зазначено у Постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №755/10947/17, «Велика Палата Верховного Суду зазначає, шо незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду».

Таким чином, при вирішенні цієї справи, слід враховувати вищезазначені Постанови Верховного суду України, як останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Позивач не довела належними та допустимими доказами факт того, що вона є спадкоємицею третьої черги за законом після смерті її тітки та чи є вона спадкоємцем, який прийняв спадщину. Таким чином в матеріалах справи не міститься доказів існування самого суб`єктивного цивільного права позивача, що підлягає захисту.

Керуючись ст. 255 ЦПК України,-

ухвалив:

Провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О., про визнання заповітів недійсними - закрити за відсутністю предмету спору.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, протягом 15 днів з дня вручення їй копії ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлено 06 квітня 2023 року.

Суддя Т.В. ШТИХ.