ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/1047/22Головуючий у 1-й інстанції Малярчук В.В.
Провадження № 22-ц/817/381/23 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Шевчук Г. М., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Стецюк М.А.

з участю сторін - представника апелянта ОСОБА_1 адвоката Твердохліб В.Д.; представника банку адвоката Данилевич А.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 606/1047/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 26 січня 2023 року, ухваленого суддею Малярчук В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства Державний банк України в особі філії Тернопільське обласне управління АТ Ощадбанк про захист прав споживача,

В С Т А Н О В И В:

у липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до АТ "Державний банк України" в особі філії - Тернопільське обласне управління АТ "Ощадбанк" про захист прав споживачів, в якому просить визнати недійсним умови кредитного договору № 44 від 17.03.2008 року, укладеного між ним та АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк».

В обґрунтування позову посилається на те, що кредитний договір № 44 від 17 березня 2008 року, укладений між ним та відповідачем, є несправедливим з часу його укладення. Разом з тим, за вказаним несправедливим кредитним договором, впродовж більше як одинадцять років, відповідач АТ «Ощадбанк» проводить стягнення з нього коштів у доларах США, що суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому відповідач зловживає правами монополії на пропозицію надання кредиту, як державна установа, діє з ознаками корупції, явного кримінального правопорушення.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 26 січня 2023 року у задоволені позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства Державний банк України в особі філії Тернопільське обласне управління АТ Ощадбанк про захист прав споживача відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 26 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким задовільнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що приймаючи рішення, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 кредит отримав в час світової кризи 2008 року, коли впали не тільки доходи громадян, а й світова економіка взагалі, змінився курс валюти США, що унеможливило здійснення погашення заборгованості та сплати кредиту, як такого.

Таблиця розрахунків сплати суми кредиту та відсотків за його користування не відповідає тексту Договору, оскільки текст договору був викладений виключно в розрахунках та сплаті суми кредиту в доларах США, а Таблиця, як його невід`ємний Додаток № 1 від 17.03.2008 року сплати суми кредиту в національній валюті України 14,36 % не передбачені взагалі.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 16 грудня 2011 року у справі № 2-301/11 з нього стягнуто в користь ПАТ Державний ощадний банк України в особі філії Тернопільського обласного управління ПАТ Державний ощадний банк України, борг за кредитним договором № 44 від 17.03.2008 року у сумі 60014,63 доларів США (що в еквіваленті складає 479510,89 грн.) з них: заборгованість за кредитом 51000 доларів США (404484,9 грн), проценти за кредитом 7314,63 доларів США (58443,16 грн), пеню за несвоєчасну сплату кредиту 1500 доларів США (11984,85 грн), пеню за несвоєчасну сплату відсотків 200 доларів США (1597,98 грн) шляхом звернення стягнення на майно за договором іпотеки.

Отже, судячи з вказаного, відповідач у справі здійснював стягнення у 2011 році, на час курсу 1 долара США еквівалентного 5,05 грн, виходячи з встановлених показників за таблицею розрахунків від 17.03.2008 року, а отже не міг і не може, в порушення умов договору самочинно стягувати заборгованість, яка виникла з об`єктивних причин виключно в доларах США.

Представник АТ Ощадбанк адвокат Данилевич А.Б. подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначила, що належними доказами укладення договору між банком та ОСОБА_1 є документи в яких зафіксований зміст правочину, а саме підписана заява на отримання готівки при видачі її з каси банку та кредитний договір № 44 від 17.03.2008 року.

Також скаржник стверджує, що відповідач у справі здійснював стягнення у 2011 році, коли курс 1 долара США був еквівалентний 5,05 гривні, виходячи з встановлених показників за таблицею розрахунків від 17.03.2008 року, як невід`ємного додатку № 1 до кредитного договору № 44 від 17.03.2008 року. А отже не може в порушення умов договору cамочинно, стягувати заборгованість, яка виникла з об`єктивних причин виключно в доларах США

Вважаю, що дані судження ОСОБА_1 , що відповідач самочинно стягує заборгованість з останнього, яка на його думку виникла з об`єктивних причин, не відповідає дійсним обставинам справи та встановленим фактам судом першої інстанції, виходячи з наступного.

17 березня 2008 року ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 44 від (надалі - кредитний договір), згідно якого банк надав позичальнику кредит в сумі 60 000,00 доларів США зі сплатою 13% річних, а позичальник зобов`язався повернути кредит не пізніше 16 березня 2013 року. Таким чином, ОСОБА_1 та АТ «Ощадбанк» шляхом укладення двосторонньої угоди погодили між собою умови щодо надання кредиту та наступного його повернення.

У зв`язку із невиконанням позичальником своїх зобов`язань, банк звернувся із позовною заявою до Теребовлянського районного суду Тернопільської області про стягнення заборгованості з позичальника шляхом звернення стягнення на іпотечне майно.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 16 грудня 2011 року у справі № 2-301/11, стягнуто із ОСОБА_1 в користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі територіального відокремленого без балансового відділення № 10019/020 філії-Тернопільське обласне правління ПАТ «Державний ощадний банк України» борг за кредитним договором № 44 від 17 березня 2008 року в сумі: 60 014,63 доларів, шляхом звернення стягнення на майно належне ОСОБА_2 та передане останньою, згідно іпотечного договору від 19 березня 2008 року в іпотеку банку.

30 грудня 2011 року Теребовлянським районним судом Тернопільської області видано виконавчі листи на виконання рішення суду від 16 грудня 2011 року у справі № 2-301/11.

15 лютого 2012 року Теребовлянським районним судом Тернопільської області винесено ухвалу, якою судом задоволено заяву ОСОБА_1 про відстрочку (розстрочку) виконання рішення Теребовлянського районного суду від 16 грудня 2011 року

01 жовтня 2015 року Теребовлянським районним судом Тернопільської області винесено ухвалу, якою суд ухвалив надати розстрочку у виконанні рішення Теребовлянського районного суду Тернопільського області від 16 грудня 2011 року.

Отже, боржником ОСОБА_1 визнавався борг та сплачувались кошти на погашення кредитної заборгованості, які були стягнуті саме з останнього за рішенням суду. Саме ОСОБА_1 звертався до суду про стягнення з нього коштів у вигляді періодичних платежів. З наведеного випливає, що судами у справах № 2-301/11 та № 66/1285/21 досліджувались умови кредитного договору та порядок його видачі, досліджувалась відсоткова ставка та валюта зобов`язань, що не дає підстав ОСОБА_1 стверджувати, що банк самочинно стягує заборгованість.

Щодо посилання скаржника на практики Верховного суду у справах № 6-1967цсі 5 та №301/2052/18.

Вважаю, що не можуть братися до уваги при розгляді цієї справи висновки Верховного Суду, на які посилається позивач, оскільки відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду України висвітлених у справі №910/1799/16 від 27.03.2018 подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виконання, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи, в даному випадку правовідносини не є подібними та не тотожними.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Твердохліб В.Д. апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених в ній.

Представник АТ Державного ощадного банку України Данилевич А.Б. апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнала, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 17 березня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 44, згідно якого банк надав позичальнику кредит в сумі 60 000,00 доларів США зі сплатою 13% річних, а позичальник зобов`язався повернути кредит не пізніше 16 березня 2013 року у відповідності до вимог статті 203 ЦК України.

Для забезпечення виконання кредитного договору № 44 від 17.03.2008 року між відповідачем та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір від 19.03.2008 року відповідно до якого в іпотеку відповідачу передано нерухоме майно, а саме:

- домоволодіння загальною площею 118,4 кв.м., житлова площа 55,4 кв.м., знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , номер за РПНВ: 22478368;

- земельна ділянка площею 0,1000 га., надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 030030392;

- земельна ділянка площею 0,0057 га., для ведення особистого селянського господарства, знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 030030393, шляхом його реалізації на прилюдних торгах.

У зв`язку із невиконанням позичальником своїх зобов`язань, відповідач звернувся із позовною заявою до Теребовлянського районного суду Тернопільської області про стягнення заборгованості з позичальника шляхом звернення стягнення на іпотечне майно.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 16 грудня 2011 року у справі № 2-301/11, стягнуто із ОСОБА_1 в користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі територіального відокремленого без балансового відділення № 10019/020 філії-Тернопільське обласне правління ПАТ «Державний ощадний банк України» борг за кредитним договором № 44 від 17 березня 2008 року у сумі: 60 014,63 доларів США (що в гривневому еквіваленті складає 479 510,89 грн.) з них: заборгованість за кредитом 51 000,00 доларів США (407 484,90 грн.); проценти за кредитом 7314,63 доларів США (58 443,16 грн.); пеню за несвоєчасну сплату кредиту 1500,00 дол. США (11 984,85 грн.); пеню за несвоєчасну сплату відсотків 200,00 дол. США (1 597,98 грн.), шляхом звернення стягнення на майно належне ОСОБА_2 та передане останньою, згідно іпотечного договору від 19 березня 2008 року в іпотеку банку нерухоме майно.

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі територіального відокремленого без балансового відділення № 10019/20 філії-Тернопільське обласне правління ПАТ «Державний ощадний банк України» судові витрати 1700,00 грн. судового збору та 120,00 грн. витрат та інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у суді.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

30 грудня 2011 року Теребовлянським районним судом Тернопільської області видано виконавчі листи на виконання рішення суду від 16 грудня 2011 року у справі № 2-301/11.

Ухвалою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 15 лютого 2012 року задоволено заяву ОСОБА_1 про відстрочку (розстрочку) виконання рішення Теребовлянського районного суду від 16 грудня 2011 року по справі за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором кредиту задовольнити. Розстрочено виконання рішення Теребовлянського районного суду від 16 грудня 2011 року в наступному порядку: з 05.03.2012 року по 05.03.2013 року рівними частинами кожного місяця по 200,00 дол. США; з 05.02.2013 року по 05.03.2014 року рівними частинами кожного місяця по 250,00 дол. США; з 05.03.2014 року по 05.03.2015 року рівними частинами кожного місяця по 300,00 дол. США; до 01 червня 2015 року сплатити залишок заборгованості у сумі 50714,63 дол. США.

Ухвалою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 01 жовтня 2015 року надано розстрочку у виконанні рішення Теребовлянського районного суду Тернопільського області від 16 грудня 2011 року по цивільній справі № 2-301/11 про стягнення з ОСОБА_1 в користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі територіального відокремленого без балансового відділення № 10019/20 філії Тернопільське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» борг за кредитним договором № 44 від 17 березня 2008 року у сумі: 60014,63 доларів США (що в гривневому еквіваленті складає 479510,89 грн.) з них: заборгованість за кредитом 51000,00 дол. США (407484,90 грн.); проценти за кредитом- 7314,63 дол. США (58443,16 грн.); пеню за несвоєчасну сплату кредиту 1500,00 дол. США (11984,85 грн.); пеню за несвоєчасну сплату відсотків 200 дол. США (1597,98 грн.), з 01.10.2015 року по 01.10. 2016 року рівними частинами щомісячно по 150,00 дол. США; з 01.10.2016 року по 01.10.2017 року рівними частинами щомісяця по 170,00 дол. США; з 01.10.2017 року по 01.10.2018 року рівними частинами щомісячно по 200,00 дол. США; з 01.10.2018 року по 01.10.2019 року рівними частинами щомісячно по 250,00 дол. США; з 01.10.2019 року по 01.10.2020 року рівними частинами щомісяця по 300,00 дол. США; до 01.03.2021 року сплатити весь залишок несплаченої заборгованості.

Таким чином, ОСОБА_1 визнався борг та сплачувались кошти на погашення кредитної заборгованості, які були стягнуті саме з останнього за рішенням суд, та саме ОСОБА_1 звертався до суду про стягнення з нього коштів у вигляді періодичних платежів.

Однак, до 01.03.2021 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором не погашена, останній платіж він здійснив 29.10.2020 року в розмірі 300 дол. США.

26 лютого 2021 року представником відповідача АТ «Ощадбанк» подано до Теребовлянського районного відділу державної виконавчої служби заяву про відкриття виконавчого провадження.

02 березня 2021 року головним державним виконавцем Теребовлянського районного відділу державної виконавчої служби Південно Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) П`ятковським В.І винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №64682938.

18 червня 2021 року відповідачем подана позовна заява до Теребовлянського районного суду Тернопільської області про стягнення із ОСОБА_1 38503,52 дол. США залишкової суми бору.

Рішенням Теребовлянського районного суду від 06 червня 2022 року у справі № 66/1285/21 позовні вимоги банку задоволено в повному обсязі, стягнуто із ОСОБА_1 заборгованість в сумі 38503,52 дол. США. Рішення суду набрало законної сили.

За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України"Про споживче кредитування".

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

За положеннями частини п`ятої статті 11, та статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки зобов`язані в кредитному договорі надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов`язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил).

Спірним кредитним договором передбачено порядок визначення розміру процентів. Так, для розрахунку процентів за користування кредитом банк використав процентну ставку, в розмірі 13% річних.

У разі зміни договору, як зазначено в частині третій статті 653 ЦК України, зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Укладаючи кредитний договір, сторони домовились, що для розрахунку процентів за кредитом буде використовуватись процентна ставка, в розмірі 13 % річних. При цьому сторони висловили свою цілковиту згоду щодо передбаченої договором процентної ставки.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки положення кредитного договору про встановлення процентної ставки, яка складається з розміру 13% річних, не можна вважати несправедливими, тому підстав для визнання спірних договорів недійсними немає.

Разом з тим, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються.

Крім того, після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитними договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтями 627, 628 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При укладенні спірного Кредитного договору, відповідача не порушував прав позивача ОСОБА_1 , адже запитувані ним в банку кошти в іноземній валюті в обумовлених Кредитним договором сумах позивач отримав.

Відповідно до ст. ст. 524 та 533 ЦК України передбачено право сторін за грошовими зобов`язаннями визначати грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього ж Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Згідно із ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених Законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Тобто, діючим законодавством уповноваженим банкам на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями надано право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

ПАТ «Державний ощадний банк України» на момент видачі кредиту діяв на підставі ліцензії НБУ № 148 від 16.01.2002р. та дозволу № 148-2 від 29.04.2002, і мав право здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Статтею 99 Конституції встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Тому, не заслуговують на увагу в даному випадку посилання ОСОБА_1 на норми Закону України «Про захист прав споживачів», які на його думку були порушені відповідачем, оскільки останні не підтверджені належними доказами.

Матеріалами справи доведено, що ОСОБА_1 тривалий час виконував умови кредитного договору, не оспорюючи його.

Колегія суддів не погоджується із твердженнями апелянта про те, що відповідач не виконав вимоги закону, а саме: що умови договору є несправедливими, із-за «встановлення жорстких обов`язків, а надання послуги щодо видачі кредиту обумовлено лише власним розсудом виконавця, а також, що надання кредиту під 13% річних є несправедливими, оскільки відповідач уклав договір з ОСОБА_1 , який надав необхідні документи для отримання кредиту та підписав відповідний договір.

При укладанні кредитного договору з позивачем сторони погодили всі передбачені законом умови кредитування, а саме: строк на який отримано кредит, процентну ставку, розмір кредиту, порядок розрахунків по кредиту тощо, і всі дії ОСОБА_1 , були спрямовані на отримання кредиту в банку, тобто був поданий повний пакет документів (паспортні дані, ідентифікаційний код, довідку про доходи і ін.) завірені власним підписом, а твердження позивача, щодо порушення істотних умов договору укладених з ОСОБА_1 не відповідає дійсності.

Отже, після укладення договору між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини, а тому до спорів щодо виконання договору Закон УкраїниПро захист прав споживача(як вважає представник заявника) не поширюються.

Щодо посилання апелянта на те, що суддя Малярчук В.В. не мав права приймати участь у розгляді даної справи, оскільки 12 жовтня 2021 року він розглядав справу за заявою ОСОБА_1 про зобов`язання банку провести реструктуризації боргу та виносив ухвалу і якщо ця ухвала скасована, то суддя Малярчук В.В. у відповідності до статті 37 ЦПК України.

Колегія суддів дане посилання не приймає до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні докази щодо цих аргументів, а також те, як випливає із заяви, що 12 жовтня 2021 року хоч і розглядався спір між тими ж сторонами, однак різний предмет спору.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника на практику Верховного суду у справах № 6/1967цс15 та № 301/2052/18, оскільки подібність правовідносин означає зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи, в даному випадку правовідносини не є подібними та не тотожними.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 26 січня 2023 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 квітня 2023 року.

Головуючий

Судді