Справа № 182/3559/21
Провадження № 2/0182/529/2023
09.08.2023 м. Нікополь
Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Рунчевої О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, -
02.06.2021 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.
Позов мотивує тим, що близько 20 години 35 хвилин 04.04.2020 року у м.Нікополь на вул.Краснодонській, 50, відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій мотоцикл марки «HONDA DIO AF-27», без реєстраційного номеру, під керуванням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скоїв зіткнення з велосипедом «Україна», під керуванням водія ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався у зустрічному для мопеда напрямку. Внаслідок зіткнення ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження у вигляді ВЧМТ, перелому кісток основи черепу, розриву внутрішніх органів. В стані коми 3 ст. доставлений до КП «Нікопольська міська лікарня 1», де ІНФОРМАЦІЯ_3 помер не приходячи до свідомості.
Таким чином, вважає, що смерть ОСОБА_5 настала після дорожньо-транспортної пригоди та була прямим причинним наслідком цієї пригоди, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 30 вересня 2020 року, довідкою про причину смерті ОСОБА_5 від 11.05.2021 року та свідоцтвом про смерть від 07.04.2020 року.
Внаслідок смерті ОСОБА_5 матері загиблого спричинено моральну шкоду, яка проявляється в пережитих моральних стражданнях, які і надалі вона буде переживати у зв`язку з втратою близької особи. Просить стягнути з відповідача 200 000,00 грн. моральної шкоди, завданої смертю ОСОБА_5 , внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Ухвалою про відкриття провадження від 13.08.2021 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву.
Вказана ухвала з копією позову та додатками до нього була направлена за зареєстрованим місцем проживання відповідача (а.с.32), до суду повернувся конверт з копією цієї ухвали, як не вручений у зв`язку із відсутністю адресата за вказаною адресою. Ухвала про відкриття провадження у відповідності до ч. 8 ст. 128, ч. 1 ст. 131 ЦПК України, вважається доставленою.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи із таких мотивів.
Судом встановлено, що близько 20 години 35 хвилин 04.04.2020 року у м.Нікополь на вул.Краснодонській, 50, відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій мотоцикл марки «HONDA DIO AF-27», без реєстраційного номеру, під керуванням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ., скоїв зіткнення з велосипедом «Україна», під керуванням водія ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ., який рухався у зустрічному для мопеда напрямку. Внаслідок зіткнення ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження у вигляді ВЧМТ, перелому кісток основи черепу, розриву внутрішніх органів. В стані коми 3 ст. доставлений до КП «Нікопольська міська лікарня 1», де ІНФОРМАЦІЯ_3 помер не приходячи до свідомості.
З висновку судово-медичної експертизи №215/2 від 14.04.2020 року вбачається, що причиною смерті ОСОБА_5 відкрита черепно-мозкова травма у вигляді забиття м`яких тканин голови, перелому кісток склепіння і основи черепу, субдурального і субарахноїдального крововиливів, забою головного мозку. При судово-токсилогічному дослідженні крові з трупа ОСОБА_5 виявлено еталон в кількості в крові 0,52% (проміле).
З свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 12.12.1991 року вбачається, що ОСОБА_2 була матір`ю ОСОБА_5 (а.с.7).
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з положеннями статті 55 Конституції України та чинного законодавства фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів.
Вимоги частин другої та третьої статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Згідно частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
За змістом пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Відповідно до вимог частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до частини другої статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.
Отже, судом встановлено, що шкода, спричинена не з вини відповідача, а з вини самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець джерела підвищеної небезпеки) відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише за спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.
Верховний Суд у своїй постанові від 21 квітня 2021 року у справі №450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого.
Обставин непереборної сили або умислу потерпілого під час судового розгляду не встановлено.
У відповідності із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.
В рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.
Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, виходить з того, що моральна шкода позивачам завдана смертю її сина, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя останній душевні страждання.
Однак ухвалюючи рішення суд враховує обставину, що потерпілий на час ДТП був в стані алкогольного сп`яніння, що на думку суду також впливало на його поведінку як учасника дорожнього руху, а тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача 100 000,00 гривень для відшкодування моральної шкоди.
Суд керується також рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Ромашов проти України» від 27 липня 2004 року і вважає, що завдана позивачам моральна шкода не може бути виправлена лише шляхом констатації судом факту порушення.
Крім того, в даному рішенні Європейський суд констатує, що моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші доводи, зазначені сторонами у заявах по суті справи та в судовому засіданні, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Крім того у відповідності до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати, які складаються з 1073,60 грн. судового збору, оскільки позивач від сплати такого звільнений на підставі пункту два частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст.ст. 81, 82, 141, 158, 223, 264, 265, 273 ЦПК України, суд,-
Позовну заяву ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи - задовольнити частково .
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 100 000,00 грн. (сто тисяч грн. 00 коп.) на відшкодування моральної шкоди завданої смертю сина.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три грн. 60 коп.) судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Суддя: О. В. Рунчева