ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 633/560/20 Номер провадження 22-ц/814/939/23Головуючий у 1-й інстанції Тимченко А.М. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року м.Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Лобов О.А.,

секретар Бошенко В.Ю.,

з участю позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Пелих Л.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Полтава цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1

на рішення Печенізького районного суду Харківської області від 14 вересня 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 05 жовтня 2021 року, ухвалені суддею Тимченко А.М.,

по справі за позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця (далі ФО-П) ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 , Чугуївська районна державна адміністрація Харківської області, про визнання недійсним договору оренди землі та скасування запису про державну реєстрацію іншого речового права,

в с т а н о в и в:

12.11.2020 позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ФО-П ОСОБА_2 про визнання недійсним договору оренди землі від 20.09.2019 щодо належної йому на праві власності земельної ділянки площею 2,0769 гектарів, кадастровий номер: :01:005:0584, що знаходиться на території Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; скасування запису про державну реєстрацію іншого речового права №33397774 від 20.09.2019 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що оспорюваний правочин від його імені вчинений ОСОБА_3 на підставі довіреності серії ННО866671 від 06.02.2019, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Онищенко С.В., зареєстрованої в реєстрі за №394, всупереч його інтересам, як довірителя, оскільки ОСОБА_3 не мала повноважень на укладення цього правочину та вчинила його внаслідок зловмисної домовленості з другою стороною правочину з метою отримання вигоди від оскаржуваного правочину.

Вважає, що підтвердженням зловмисної домовленості між ФО-П ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є: невідповідність п.20.1 та п.39 оспорюваного договору оренди земельної ділянки від 20.09.2019 вимогам ст.ст.93,135 ЗК України, довіреності від 29.01.2019 (р. №324) та від 06.02.2019 (р. №394), оскільки ці умови договору обмежують його права, передбаченні ч.5 ст.93 ЗК України, Законом України «Про оренду землі» та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо умов обігу земель сільськогосподарського призначення»; п.30 (абз.9) оспорюваного договору оренди не відповідає вимогам довіреності від 29.01.2019 (зареєстровано-в реєстрі за №324) та довіреності від 06.02.2019; відсутність відповідальності відповідача перед позивачем за невиконання умов спірного договору; відповідальність позивача перед відповідачем (п.39 договору), у випадку, якщо позивач скористається правом передбаченим ч.5 ст.93 ЗК України; визначений оспорюваним договором строк оренди 49 років, а не 7 років; мінімальний розмір оренди 3%, а не 7,4%; ознайомлення ОСОБА_3 з умовами договору під час підписання договору оренди та не внесення змін до договору; не повідомлення позивача про дату підписання договору; нотаріальна довіреність від 19.08.2019 видана ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 ; зазначення єдиного номеру зв`язку в Єдиному державному реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 19.10.2020 у розділі «Інформація для здійснення зв`язку» як у ФО-П ОСОБА_3 , так і у ФО-П ОСОБА_2 .

Зазначає, що не отримував орендну плату за 2019 рік та не ставив свій підпис у відомості на виплату грошей за 02.12.2019, оскільки в цей день знаходився на робочому місці, а ввечері святкував свій день народження. Також вказує, що відповідач не мав право зазначати за 4 квартал 2019р., 2020р. у Формі №1 ДФ «Податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку»: суму нарахованого доходу, суму виплаченого доходу та суму утриманого податку, оскільки він не отримував дохід у розмірі орендної плати за 4 квартал 2019 року та за 2020 рік.

У зв`язку із цим просить визнати недійсним договір оренди та скасувати запис про державну реєстрацію іншого речового права на підставі ст.ст.203,215,237,238,241 ЦК України.

Рішенням Печенізького районного суду Харківської області від 14.09.2021 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ФО-П ОСОБА_2 про визнання недійсним договору оренди землі та скасування запису про державну реєстрацію іншого речового права відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 , діючи на підставі довіреності від його імені порушила його права, як довірителя, уклавши договір оренди землі на реалізацію інтересів орендаря, як і не надав доказів на підтвердження обставин, з якими закон пов`язує визнання правочинів недійсними. За відсутності підстав для визнання недійсним договору оренди землі відсутні підстави для скасування державної реєстрації.

Додатковим рішенням Печенізького районного суду Харківської області від 05.10.2021 стягнуто з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу: на користь ФО-П ОСОБА_2 у розмірі 17 000,00 грн., на користь ОСОБА_3 15 000,00 грн.

Із рішенням не погодився позивач та подав 22.10.2021 апеляційну скаргу до Харківського апеляційного суду. Посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Зазначає, що нотаріально посвідченими довіреностями від 29.01.2019 та від 06.02.2019 він не уповноважував ОСОБА_3 надавати орендарю (відповідачеві) право передавати земельну ділянку в суборенду, тоді як в абз.9 п.30 договору оренди, підписаного нею, таке право орендаря передбачено, що є перевищенням наданих їй повноважень та вказує на зловмисну домовленість ОСОБА_3 та ФО-П ОСОБА_2 , які діяли недобросовісно по відношенню до нього, власника земельної ділянки.

Посилаючись на норми ст.ст.93,135 ЗК України, доводить неправомірність положень п.20.1 договору оренди від 20.09.2019, яким орендарю надано право без погодження з орендодавцем відчуження права оренди, в тому числі, право продажу на земельних торгах, передавати в суборенду чи інше строкове використання, вносити до статутного фонду, передавати у заставу, оскільки такі права орендар може реалізовувати лише за згодою орендодавця. З цих же підстав заперечує правомірність положень п.39 договору оренди.

Зважаючи на те, що ОСОБА_3 не повідомила його про дату підписання оспорюваного договору, не надала йому для ознайомлення та погодження його проект, не внесла зміни в договір після погодження з власником земельної ділянки, допустила умови щодо строку оренди на 49 років, а не на 7; орендну плату в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки, а не 7%; в договорі не передбачена відповідальність орендаря за порушення зобов`язання; не надала примірник договору після підписання та реєстрації, в порушення вимог ст.1006 ЦК України не надала звіт про виконання довіреності на його вимогу, доводить, що вона діяла не в його інтересах, а в інтересах відповідача, що вказує на зловмисну домовленість ОСОБА_3 і ФО-П ОСОБА_2 .

Заперечує одержання орендної плати за 2019-2020 роки.

Звертає увагу на неврахування судом першої інстанції тієї обставини, що ОСОБА_3 при вчинені оспорюваного договору діяла в інтересах обох сторін за відповідними довіреностями, що заборонено приписами ч.3 ст.237 ЦК України. При цьому заперечує висновок суду про відсутність зловмисної домовленості з посиланням, що ОСОБА_2 особисто підписала договір оренди, оскільки на той час діяла нотаріально посвідчена довіреність від 19.08.2019, якою ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 діяти від її імені та в її інтересах, терміном на 10 років.

Ухвалами Харківського апеляційного суду від 08.11.2021 відкрито апеляційне провадження у вказаній справі та призначено її до судового розгляду.

11.11.2021 до Харківського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла апеляційна скарга на додаткове рішення, в якій він, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить додаткове рішення скасувати та у стягненні витрат на правову допомогу відмовити.

Звертає увагу, що у договорах про надання правової допомоги №ДЮВ від 19.11.2020 та №ТСО від 19.11.2021 не зазначений розмір та порядок обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру, тому підстав для стягнення адвокатського гонорару відсутні, що відповідає правовим висновкам ВС у постановах від 06.03.2019 у справі №922/1163/18, від 22.12.2018 у справі №826/856/18, від 07.09.2020 у справі №910/4201/19. Крім того, нормами процесуального закону не передбачено покладення на позивача витрат на правничу допомогу, які понесла третя особа, так як вона не є стороною у цивільному процесі.

Наголошує, що стягнена сума витрат на правничу допомогу є завищеною, належним чином не обґрунтованою, що суперечить принципу розподілу судових витрат та поставить його сім`ю у скрутне фінансове становище.

Ухвалами Харківського апеляційного суду від 16.11.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення та призначено до розгляду.

24.11.2021 адвокат Прокопченко К.А. в інтересах ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення районного суду, заперечивши її доводи, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - залишити без змін./а.с.135 т.4/

02.12.2021 адвокат Прокопченко К.А. в інтересах ФО-П ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу на рішення Печенізького райсуду Харківської області від 14.09.2021, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення як необґрунтовану та безпідставну, а рішення районного суду без змін./а.с.154-161 т.4/

02.12.2021 адвокат Прокопченко К.А., яка діє в інтересах відповідача ФО-П ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3 , подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Печенізького районного суду Харківської області від 05.10.2021 щодо стягнення витрат на правничу допомогу. У відзиві заперечує доводи апеляційної скарги, оскільки понесені відповідачем та третьою особою витрати підтверджуються договорами про надання правової допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, копіями рахунків-фактур та квитанціями. Вартість робіт з надання правової допомоги відповідає складності справи та виконаних адвокатом робіт, а висновки ВС у зазначених позивачем справах є недоречними, оскільки обставини вказаних справ не є тотожними, зокрема, у справі, що розглядається, відповідач у встановлений ЦПК України п`ятиденний строк надав докази понесених витрат на професійну правничу допомогу./а.с.175-179 т.4/

10.12.2021 ОСОБА_1 заявив до Харківського апеляційного суду про приєднання додаткових доказів, про які позивач не знав на час розгляду справи, зокрема податкові повідомлення щодо сплати земельного податку та квитанції./а.с.191-198 т.4/

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 26.12.2022 справа прийнята до провадження та призначена до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.

У суді апеляційної інстанції позивач та його представник адвокат Пелих Л.Д. підтримали доводи апеляційних скарг, наполягаючи на їх задоволенні.

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання. У судове засідання не з`явилися, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача та його адвоката, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів встановила такі обставини.

Рішенням Печенізького районного суду Харківської області від 15.07.2019 (справа №633/126/19) визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 7,92 га у межах згідно з планом, яка розташована на території Печенізької селищної ради, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.60-66 т.1/

Згідно інформаційної довідки №227780944, сформованої 12.10.2020, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, земельна ділянка кадастровий номер :01:005:0584 площею 2,0769 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (дата державної реєстрації права власності 20.09.2019, підстава: рішення суду №633/126/19 від 15.07.2019). Крім того, згідно вказаної інформаційної довідки 20.09.2019 за №33397774 зареєстровано інше речове право щодо цієї земельної ділянки право оренди строком дії 49 років, орендна плата 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, орендар ОСОБА_2 /а.с.67-68 т.1/

20.09.2019 між ОСОБА_1 (орендодавець), в особі ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності серії ННО №866671, та ФО-П ОСОБА_2 (орендар) укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області кадастровий №:01:005:0584. Договір укладено строком на 49 років./а.с.50-53 т.1/.

Згідно з п.20.1 договору, без погодження з орендодавцем право оренди земельної ділянки може відчужуватись, у тому числі продаватись на земельних торгах, а також передаватись у заставу, передаватися у суборенду чи інше строкове використання, вноситись до статутного фонду орендаря землі - на строк дії даного договору, крім випадків, визначених законодавством України.

Пунктом 30 договору визначені права орендаря, у тому числі, право передавати в суборенду чи інше строкове використання орендовану земельну ділянку чи будь-яку її частину без зміни цільового призначення іншій особі (у тому числі фізичній особі-підприємцю чи юридичній особі) у випадках та на умовах, передбачених законом без згоди орендодавця.

Відповідно до п.39 договору, за невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договору. У разі порушення орендодавцем обов`язків щодо не втручання в господарську діяльність орендаря і не створення йому будь-яких перешкод при виконанні умов цього договору, а так само у разі, якщо орендодавець під час строку дії договору оренди землі вчинятиме дії пов`язані із укладанням будь-яких договорів оренди землі, інших правочинів, предметом яких буде користування (право користування) третім особам зазначеної у цьому договорі земельної ділянки та/або дій щодо передачі права власності на орендовану земельну ділянку іншим особам, окрім випадків встановлених законом (спадщина), орендодавець зобов`язується відшкодувати орендарю всі його витрати, пов`язані із захистом орендарем своїх прав за цим договором (в тому числі судових витрат, витрат на правову допомогу тощо) витрат, пов`язаних із поліпшенням стану земельної ділянки (включаючи вартість мінеральних добрив, які внесені на протязі всього строку оренди), а також компенсувати орендарю моральну шкоду та відшкодувати суму упущеної (неотриманої) вигоди в повному обсязі.

ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 представляти його інтереси в усіх установах, підприємствах, організаціях з усіх питань, що стосуються оформлення спадщини на його ім`я та передачі в оренду належного йому нерухомого майна нотаріально посвідченими довіреностями від 29.01.2019 та від 06.02.2019, посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Онищенко С.В. по відповідним р.№324, р.№394, дія яких припинені 06.03.2020 за відповідними заявами довірителя. Довіреністю від 06.02.2019 було конкретизовано, яке саме нерухоме майно передається в оренду./а.с.75-76-81 т.1/

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач та його представник не підтвердили належними та допустимими доказами, що ОСОБА_3 діяла з перевищенням повноважень, наданих їй довіреністю від 06.02.2018, оскільки в довіреності прямо визначені повноваження останньої передавати в оренду належну ОСОБА_1 земельну ділянку, без вказівки на будь-які обмеження щодо умов договору оренди. Тому суд дійшов висновку, що оспорюваний договір оренди укладений представником позивача ОСОБА_3 у межах повноважень, наданих їй довіреністю.

Також суд визнав безпідставними доводи позивача щодо невідповідності вимогам закону положення п.20.1, оскільки позивач помилково ототожнив право орендаря, передбачене вказаним пунктом, з правом відчужувати земельну ділянку, яке належить лише власнику. Позивачем не доведена зловмисна домовленість між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 при укладенні оспорюваного договору, тому підстави для визнання договору оренди недійсним відсутні.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у позовних вимогах про визнання договору оренди недійсним з підстав зловмисної домовленості. При цьому колегія суддів враховує такі норми права та обставини справи.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до частин 1-5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно положень ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Правовою підставою для визнання оспорюваного договору недійсним позивач вказав, зокрема, вчинення правочину внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною (ст.232 ЦК України), що полягає в укладенні договору на невигідних умовах та з перевищенням повноважень, наданих представнику довіреністю.

Для визнання правочину недійсним на підставі ст.232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю (п.22 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009).

Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють» (правовий висновок Верховного Суду України від 28.05.2009 у справі №6-6639вс09, висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 29.08.2018 у справі №522/15095/15-ц, від 31.10.2018 у справі №757/38368/15-ц, 14.11.2018 у справі №383/1486/15-ц, від 21.11.2018 у справі №592/3295/16-ц, від 11.09.2019 у справі №554/10202/13-ц, від 07.08.2019 у справі №753/7290/17, від 02.12.2020 у справі №369/419/18).

Колегія суддів визнає неспроможними та відхиляє доводи апеляційної скарги про існування зловмисної домовленості між відповідачем та третьої особою при укладення спірного договору оренди.

По-перше, не доведено належними та допустимими доказами, що вказаний договір укладено усупереч інтересам позивача та мала місце домовленість з другою стороною спірного правочину щодо отримання вигоди від вчинення оскаржуваного правочину. По-друге, не доведено настання негативних наслідків для позивача.

Посилання позивача на невигідні та несправедливі умови щодо строку оренди, розміру орендної плати, відсутності у договорі положень щодо відповідальності сторони орендаря за порушення зобов`язань за договором також не є підтвердженням зловмисної домовленості його представника і представника орендаря, оскільки такі умови можуть бути запропоновані стороною іншій стороні договору в порядку, передбаченому пунктом 34 оспорюваного договору, ст.ст.651-653 ЦК України.

Наявність довіреності від 19.08.2019, якою ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 діяти від її імені, також не спростовує висновку районного суду, з яким погоджується колегія суддів, про недоведеність зловмисної домовленості цих осіб відносно позивача, тим більше, що при укладенні оспорюваного договору відповідач особисто представляла свої інтереси як ФО-П, а ОСОБА_3 представляла виключно інтереси позивача відповідно до наданої ним довіреності.

Також не заслуговують на увагу та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги щодо укладення ОСОБА_3 договору оренди з перевищенням наданих їй повноважень.

Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Як визначено у частині третій статті 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Відповідно до частин першої та другої статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

З огляду на положення статей 237-239, 241 ЦК України для визнання недійсним договору, укладеного представником з третьою особою, з підстави порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва, не має самостійного юридичного значення факт перевищення повноважень органом чи особою, яка виступає від імені довірителя, як і сам по собі факт скасування довіреності представнику, який у період її чинності здійснював свої права та виконував обов`язки за цією довіреністю.

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що саме третя особа, контрагент повіреного за договором, діяв недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва чи про припинення дії довіреності, виданої представнику власника майна, який укладає договір від його імені.

Таким чином, для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником власника майна з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що представник такої особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе позивач. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 27 червня 2018 року справі №668/13907/13-ц, провадження № 14-153 цс 18; від 22 жовтня 2019 року у справі № 911/2129/17, провадження № 12-45 гс 19.

Відповідно до змісту довіреності від 06.02.2019 позивач уповноважив ОСОБА_3 бути його представником в усіх державних, громадських, господарських та інших установах, підприємствах, органах та організаціях України з усіх питань, що стосуються оформлення спадщини на його ім`я після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 бабусі ОСОБА_4 , та передачу в оренду належної йому земельної ділянки, розташованої на території Печенізької селищної ради.

Вчинені представником дії щодо оформлення спадкового нерухомого майна, а саме земельної ділянки, у власність довірителя, передача її в оренду на умовах оспорюваного договору нормативною оцінкою зазначеної ділянки, проведеною з метою, щоб передати її в оренду на справедливих для сторін та найкращих для позивача умовах на виконання повноважень, передбачених вказаною довіреністю відповідають повноваженням представника, визначеним вказаною довіреністю.

Щодо доводів позивача про визнання недійсним договору оренди землі з підстав невідповідності пунктів 20.1, 30 договору чинному законодавству та порушує його право власності на земельну ділянку, апеляційний суд визнає ці доводи підставними та обґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч.5,8 ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки може відчужуватися, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися у заставу, спадщину, вноситися до статутного капіталу власником земельної ділянки - на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом. Орендована земельна ділянка або її частина може за згодою орендодавця, крім випадків, визначених законом, передаватися орендарем у володіння та користування іншій особі (суборенда).

Продаж земельних ділянок, що перебувають у приватній власності, або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) може здійснюватися на земельних торгах виключно з ініціативи власників земельної ділянки. У такому разі земельні торги регулюються положеннями цього Кодексу, якщо інше не передбачено законом чи договором з виконавцем земельних торгів (абзац 4 ч.2 ст.135 ЗК України).

За змістом частини першої статті 8 Закону України «Про оренду землі» орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця (крім випадків, визначених законом). Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду.

Тоді, як пунктом 20.1 договору передбачено, що без погодження з орендодавцем право оренди земельної ділянки може відчужуватись, у тому числі продаватись на земельних торгах, а також передаватись у заставу, передаватися у суборенду чи інше строкове використання, вноситись до статутного фонду орендаря землі - на строк дії даного договору.

Пунктом 30 договору до прав орендаря віднесено право передавати в суборенду чи інше строкове використання орендовану земельну ділянку чи будь-яку її частину без зміни цільового призначення іншій особі (у тому числі фізичній особі-підприємцю чи юридичній особі) у випадках та на умовах, передбачених законом без згоди орендодавця.

Отже, викладені положення пунктів 20.1 та 30 договору оренди не відповідають вказаним нормам земельного законодавства, яким саме власнику (орендодавцю) земельної ділянки надані зазначені повноваження, а тому ці положення договору необхідно визнати недійсними в силу вимог ст.ст.203,215 ЦК України, що не має наслідком недійсність інших частин оспорюваного правочину і правочину в цілому.

Статтею 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди, а обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції та з урахуванням змін щодо коефіцієнту індексації.

Розмір щорічної орендної плати, порядок її обчислення, строки виплати та інш. передбачено пунктами 9-13 розділу «Орендна плата» оспорюваного договору та не суперечать положенням закону. Тому доводи апеляційної скарги щодо не одержання позивачем орендної плати за час оренди належної йому земельної ділянки апеляційним судом не приймаються до уваги та не оцінюються, оскільки не є підставою для визнання договору недійсним в цілому та знаходяться поза межами позовних вимог у цій справі. Відсутність у договорі положень щодо відповідальності орендаря за невиплату чи несвоєчасну виплату орендної плати не звільняє останнього від такої відповідальності, що передбачена спеціальним законом.

Оскільки позовна вимога щодо скасування реєстрації є похідною від вимоги позивача про визнання недійсним договору, тоді як підставою реєстрації був оспорюваний договір оренди землі, вимоги в частині скасування державної реєстрації договору, також задоволенню не підлягають.

Інші доводи апеляційної скарги, враховуючи предмет спору і встановлені фактичні обставини, не є істотними і такими, що потребують детальних відповідей, у розумінні сталої практики Європейського суд з прав людини щодо застосування пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги на рішення районного суду, його скасування та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову, а саме про визнання недійсними вказаних положень договору.

Щодо доводів апеляційної скарги на додаткове рішення, яким вирішено питання стягнення із позивача на користь відповідача та третьої особи витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частин 1 та 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.2,3 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг за виконання робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України", заява №19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Визначаючи розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, суд першої інстанції викладеного не врахував, постановивши до стягнення розмір правничих витрат, який є не співмірним зі складністю справи, із часом та обсягом виконаних робіт.

Апеляційний суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №904/4507/18 від 12.05.2020, за змістом якої не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Із огляду на викладене, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, що постановлений до стягнення розмір правничих витрат підлягає зменшенню з ОСОБА_1 : на користь ФО-П ОСОБА_2 із 17 000,00 грн. до 5 000,00 грн.; на користь ОСОБА_3 із 15 000,00 грн. до 5 000,00 грн., що відповідатиме критеріям розумності та пропорційності.

Інші доводи апеляційної скарги підставність стягнення правничих витрат не спростовують, зводяться до нерозумінні норм процесуального закону, зокрема, ч.12 ст.141 ЦПК України, за змістом якої судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376 п.п.3,4, ст.ст.381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печенізького районного суду Харківської області від 14 вересня 2021 року задовольнити частково.

Рішення Печенізького районного суду Харківської області від 14 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Визнати недійсними п.20.1 та п.30 договору оренди земельної ділянки б/н від 20 вересня 2019 року, а саме:

- п.30 договору в частині «Передавати в суборенду чи інше строкове використання орендовану земельну ділянку чи будь-яку її частину без зміни цільового призначення іншій особі (в тому числі фізичній особі-підприємцю та юридичній особі) у випадку та на умові передбачених законом без згоди орендодавця»;

- п.20.1. «Без погодження з орендодавцем право оренди земельної ділянки меже відчужуватись, у тому числі продаватись на земельних торгах, а також передаватись у заставу, передаватися у суборенду чи інше строкове використання, вноситись до статутного фонду орендарем землі на строк дії даного договору, крім випадків, визначених законодавством України».

В іншій частині рішення Печенізького районного суду Харківської області від 14 вересня 2021 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Печенізького районного суду Харківської області від 05 жовтня 2021 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Печенізького районного суду Харківської області від 05 жовтня 2021 року змінити.

Зменшити розмір стягнутих з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу: на користь ФО-П ОСОБА_2 із 17 000,00 грн. до 5 000,00 грн.; на користь ОСОБА_3 із 15 000,00 грн. до 5 000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16.03.2023.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.А. Лобов