ПОСТАНОВА

Іменем України

05 квітня 2023 року м. Кропивницький

справа № 389/93/22

провадження № 22-ц/4809/49/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Дуковського О.Л., Письменного О.А.

за участю секретаря судового засідання Завітневич О.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Знам?янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 квітня 2022 року у складі судді Українського В.В.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» Регіональна філія «Одеська залізниця» Служба вагонного господарства Виробничий підрозділ «Експлуатаційне вагонне депо Знам`янка» про визнання дій протиправними, скасування наказу про відсторонення від роботи та виплати заробітної плати за вимушений прогул.

В обґрунтування позову зазначала, що працює оглядачем вагонів 5 розряду ПТО станція Знам`янка.

23 грудня 2021 року її повідомлено та надано наказ № 705/0С виробничого підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Знам`янка» служби вагонного господарства регіональної філії Одеська залізниця АТ «Укрзалізниця» про відсторонення від роботи з 23.12.2021 до моменту усунення причин відсторонення. У наказі зазначено про припинення виплати заробітної плати та вказано на обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Позивач вважає, що відсторонення від роботи є грубим порушенням її конституційних прав та чинного трудового законодавства. Роботодавець не має права наполягати на насильницькій вакцинації вакциною, необхідність якої науково не доведена, та через це відстороняти від роботи.

Також вказала, що дії з боку відповідача завдали їй моральних страждань. Відповідач позбавив її гарантованого Конституцією права на працю та можливості заробляти для себе та своєї сім`ї, що призвело до моральних переживань, вона втратила душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані. Позивачу важко було забезпечувати себе та своїх близьких, за що вона дуже хвилювалася.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд скасувати наказ про відсторонення від роботи від 23.12.2021 №705/ОС, допустити позивача до роботи, зобов`язати відповідача виплатити йому невиплачену заробітну плату за час відсторонення від роботи, стягнути моральну шкоду в розмірі 50000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Знам?янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 квітня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з виробничого підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Знам`янка» служби вагонного господарства регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 грудня 2021 року по 02 березня 2022 року в розмірі 31211 грн. 48 коп., з відрахуванням податків і інших обов`язкових платежів. Стягнуто з виробничого підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Знам`янка» служби вагонного господарства регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1000 гривень. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Додатковим рішенням Знам?янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 квітня 2022 року скасовано наказ виробничого підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Знам`янка» служби вагонного господарства регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» від 23.12.2021 №705/ОС про відсторонення ОСОБА_1 від роботи.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду, АТ «Українська залізниця», інтереси якої представляють Рахнянська С.В. і ОСОБА_2 подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Зокрема представники відповідача зазначають, що Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (в даному випадку Міністерство охорони здоров`я України).

Наказом МОЗ України від 01.11.2021 № 2393 затверджено зміни до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (затверджений наказом МОЗ від 04.10.2021 №2153), доповнено зазначений перелік пунктами 4-6 та включено, зокрема, працівників підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою КМУ від 04.03.2015 № 83.

Оскільки відповідач є об`єктом державної власності, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, то позивач в даному випадку є працівником, який відповідно до наказу МОЗ від 04.10.2021 № 2153 підлягає обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19.

Вказують, що під час розгляду справи відповідач наголошував, що Постанова КМУ від 09.12.2020 № 1236 не змінює встановлений п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» порядок відсторонення від роботи в даному випадку, а як окрема норма чинного законодавства додатково встановлює обов`язок підприємств, установ та організацій відсторонювати працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та не мають абсолютних протипоказань до проведення таких профілактичних щеплень. Проте судом першої інстанції не надано жодної оцінки доводам відповідача із зазначеного питання, не прийнято такі доводи до уваги та не зазначено, з яких підстав не застосовано зазначені норми права.

В оскаржуваному наказі чітко визначено норми чинного законодавства, яким керувався відповідач під час його видання, а також зазначено на підставі чого видано наказ.

Звертають увагу, що сертифікат вакцинації не несе лікарської або медичної таємниці, а є документом, що підтверджує певний факт, а саме факт вакцинації. Інформації про COVID - сертифікат та щеплення в переліку документів, що підпадають під медичну таємницю, в українському законодавстві немає. Відтак, COVID - сертифікат не є медичною таємницею.

Враховуючи встановлений державою на момент видання спірного наказу обов`язок відповідача щодо відсторонення від роботи працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та передбачену ст. 44-3 КУпАП відповідальність відповідача, керуючись нормами чинного законодавства та існуючою судовою практикою та практикою ЄСПЛ, вважають, що наказ про відсторонення від роботи виданий з дотриманням норм чинного на момент видання наказу законодавства, а в діях відповідача відсутнє порушення прав позивача.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

26.11.2021 позивачеві запропоновано ознайомитися та підписати лист ознайомлення про обов`язкову вакцинацію проти СОVID-19 на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України всіма працівниками АТ «Укрзалізниця» на підставі наказу Міністерства охорони здоров`я України № 2393 від 01.11.2021, яким розширено перелік організацій, співробітники яких мають обов`язково щепитися проти СОVID-19. У листі зазначається, що працівники, які не пройдуть щеплення проти СОVID-19 до 09 грудня 2021 року, можуть бути відсторонені від роботи без збереження заробітної плати. ОСОБА_1 відмовилася від підпису листа із зазначенням про не згоду та порушення її прав.

В період з 07.12.2021 по 21.12.2021 позивач перебувала у відпустці загальною тривалістю 15 календарних днів.

23.12.2021 виконуючим обов`язки НПТО ОСОБА_3 , виконуючим обов`язки вагонного майстра ОСОБА_4 та старшим оглядачем ремонтником вагонів ОСОБА_5 складено акт № 2 про те, що 23.12.2021 ОСОБА_1 не надала до виробничого підрозділу служби вагонного господарства «Експлуатаційне вагонне депо Знам`янка» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» документ, який підтверджує вакцинацію проти СОVID-19 однією чи двома дозами вакцини або висновок лікаря про наявність протипоказань до обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 (форма 028-1/о) без будь-яких пояснень.

На підставі вказаного акту 23.12.2021 в.о. начальника депо видано наказ № 705/ОС «Про відсторонення від роботи», яким позивача відсторонено від роботи з 24.12.2021 до моменту усунення причин відсторонення, на час відсторонення нарахування заробітної плати не здійснювати. При видачі наказу в.о начальника депо керувався ст. 46 КзпПУ, ч.2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153, пунктом 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236.

Наказом в.о. начальника депо від 02.03.2022 № 103/ОС ОСОБА_1 допущено до роботи із 03.03.2022 до закінчення оголошеного воєнного стану на підставі наказу Міністерства охорони здоров`я України від 25.02.2022 № 380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 заперечували проти апеляційної скарги, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представник АТ «Українська залізниця» подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника відповідача.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено правомірності відсторонення позивача від роботи. Надаючи правову оцінку наказу про відсторонення позивача, суд дійшов до висновку про його неправомірність і відповідно про незаконність відсторонення позивача від займаної посади. Оскільки саме з вини відповідача відсторонення було незаконним, порушення законних прав позивача призвело до моральних страждань.

Проте, з такими висновками не можна повністю погодитись.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Згідно з частиною 1 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною 1 статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) вказано, що «застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що «в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Однак апеляційний суд залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивачки тим, що вона, працюючи черговою по переїзду, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивачку заробітку.

При розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Згідно наказу № 705/ОС від 23.12.2021 «Про відсторонення від роботи», ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 24.12.2021 до моменту усунення причин відсторонення, на час відсторонення нарахування заробітної плати не здійснювати.

Наказом в.о. начальника депо від 02.03.2022 № 103/ОС ОСОБА_1 допущено до роботи із 03.03.2022 до закінчення оголошеного воєнного стану на підставі наказу Міністерства охорони здоров`я України від 25.02.2022 № 380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153.

В ході апеляційного розгляду відповідачем надані докази, які мають значення для розгляду справи, а саме: робоча інструкція оглядача вагонів 5 розряду. Згідно розділу 8, п.8.1 Інструкції встановлено, що оглядач вагонів взаємодіє з начальником, змінним майстром, оглядачем ремонтником вагонів 6 розряду та оператором з обслуговування та ремонту вагонів ПТО станції Знам?янка, від яких отримує інформацію необхідну для виконання посадових обов`язків, передбачених цією посадовою інструкцією.

З журналу реєстрації інструктажів з питань охорони праці на робочому місці з 13.10.2021 по 04.04.2022, вбачається, що ОСОБА_1 проходила інструктажі.

З аналізу трудових обов`язків позивача вбачається, що застосування до неї такого заходу як відсторонення від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Судом не встановлено жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. Тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача.

Додаткові докази, долучені до матеріалів справи в ході апеляційного розгляду також не доводять необхідність відсторонення ОСОБА_1 від роботи, оскільки не доводять небезпеку для суспільства в зв`язку з умовами її праці. Так, робота позивача пов`язана із технічним обслуговуванням вантажних вагонів. Щоденний інструктаж з питань охорони праці може проводитися по телефону. При цьому питання форми організації праці позивача при вирішенні питання про відсторонення не вирішувалось.

За таких обставин, суд першої інстанції зробив правильний висновок щодо незаконності наказу про відсторонення ОСОБА_1 від роботи без оплати періоду відсторонення, проте помилився щодо мотивів такого рішення, тому рішення в цій частині необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України).

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження № 12-67гс19, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 зазначено, що «з огляду на підхід, який Велика Палата Верховного Суду застосувала у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження № 12-67гс19, слід відступити від висновку, сформульованого у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів: Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18, провадження № 61-2018св19; Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19, провадження № 61-1807св20; Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20, провадження № 61-9658св20, конкретизувавши цей висновок так, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення».

Оскільки позивач допущена до роботи з 02 березня 2022 року, то судове рішення в частині вирішення позовної вимоги про зобов`язання допустити позивача до роботи слід скасувати та провадження у справі в цій частині закрити, оскільки відсутній предмет спору.

Стосовно позовних вимог щодо нарахування та виплати втраченого заробітку, судова колегія дійшла таких висновків.

Якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, такий працівник має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу (постанова Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18).

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови.

У зв`язку із цим у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час незаконного відсторонення.

Враховуючи наявність в матеріалах справи відомостей про фактично відпрацьовані протягом двох останніх місяців робочих днів з врахуванням платежів у вигляді податку з доходів фізичних осіб та погодинне нарахування заробітної плати (104 години в жовтні та 165,2 години в листопаді 2021 року) складає 22627,88 грн., в середньому позивач працює 7,9 годин в день. Отже, середньогодинний заробіток позивача складає 84,06 грн. (22627,88 : 269,2), а середньоденний 664,07 грн. (7,9 х 84,06). Таким чином, до нарахування підлягає втрачений ОСОБА_1 заробіток, тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період відсторонення з 24 грудня 2021 року по 02 березня 2022 року з врахуванням робочих днів та погодинній ставці (47 робочих днів х 664,07), який становить 31211,48 грн., з якої підлягають відрахуванню податки, збори та обов`язкові платежі.

Отже, зважаючи на те, що судом було встановлено неправомірність відсторонення позивача від роботи, роботодавець зобов`язаний здійснити йому визначені законодавством виплати.

За змістом ч.1-2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

На підтвердження своїх вимог позивач посилається на обставини заподіяння йому моральної шкоди внаслідок відсторонення від роботи, що призвело до моральних страждань, втрати життєвих зв`язків.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від основних позовних вимог про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку, то й заявлені вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Положеннями ст. 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції зміні в частині мотивів його ухвалення, а в частині відмови у допуску позивача до виконання своїх обов`язків скасуванню та закриттю провадження у справі в цій частині, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Знам?янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 квітня 2022 року в частині вирішення вимоги про допуск позивача до виконання своїх обов`язків скасувати та провадження у справі в цій частині закрити.

Рішення суду змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 07 квітня 2023 року.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді О.Л. Дуковський

О.А. Письменний