Справа № 369/4627/23
Провадження №2/369/3654/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2023 року м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Пінкевич Н.С., вивчивши матеріали заяви представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 третя особа ОСОБА_4 про розірвання договору купівлі-продажу та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 третя особа ОСОБА_4 про розірвання договору купівлі-продажу та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

04.05.2023 року на адресу суду надійшла заява від представника позивача про забезпечення позову. Просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладання заборони на відчуження земельних ділянок за кадастровими номерами: :09:004:5541, :09:004:5539, що розташовані за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Дмитрівка та належать на праві власності ОСОБА_3 . Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладання заборони на відчуження квартири АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_3 . Свою заяву мотивував тим, що 04 листопада 2021 року між ОСОБА_3 (надалі продавець) від імені якої на підставі Довіреності діяв ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (надалі покупець) було укладено попередній договір купівлі-продажу житлового будинку, а також попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки.

Згідно положень п. 2 Попереднього договору купівлі-продажу житлового будинку №4807, сторони визначили, що за Основним договором купівлі-продажу житлового будинку, що буде збудований Продавцем на земельній ділянці що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Дмитрівка, площею 0,168 га (Продавець зобов`язується до укладання основного договору, об`єднати дві земельні ділянки ( кадастровий номер: :09:004:5541, :09:004:5539) в одну, яка буде становити 0,168 га та присвоїти їй кадастровий номер).

Згідно положень п. 1 Попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки №4806, за цим договором Сторони зобов`язуються до 31 квітня 2022 року включно (але не раніше проведення Покупцем повного розрахунку за Попереднім Договором купівлі-продажу житлового будинку укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки , що розташована: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Дмитрівка, площею 0,168 га.

Відповідно до положень п.2 Попереднього договору купівлі-продажу житлового будинку № 4807 від 04.11.2021, Покупцем було сплачено на користь Продавця 198 970, 51 гривень, що є еквівалентом 7 603,00 дол. США) та 65 948, 40 гривень, що є еквівалентом 2 520,00 дол. США.

Позивачем було виконано зобов`язання за Попередніми договорами, а саме сплачено на користь Відповідача авансові платежі, в свою чергу Відповідачем не було виконано умови Попередніх договорів, а саме п.п.2 п. З Попереднього договору купівлі-продажу житлового будинку та Попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки, так Відповідачем будівництво будинку не здійснювалось та копії Актів приймання-передачі робіт згідно додатку №1 до Попереднього договору купівлі-продажу житлового будинку не складались та не направлялись на електрону пошту Покупця. Тому Позивач призупинив оплати за даними Попередніми Договорами.

Відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за Попередніми Договорами щодо термінів будівництва та будь-яких додаткових угод до Попередніх договорів про продовження строку будівництва будинку між сторонами не укладалось. Щодо зазначених вище земельних ділянок між позивачем та відповідачем наявний спір, оскільки відповідач протиправно з порушенням прав позивача, в односторонньому порядку відмовився від зобов`язань за попереднім договором купівлі- продажу житлового будинку №4807 та попереднім договором купівлі-продажу земельної ділянки №4806 від 04 листопада 2021 року та намагається як найшвидше здійснити

відчуження земельних ділянок. Також вказав, що у разі задоволення позовної заяви про визнання

односторонню відмову від зобов`язань протиправною, визнання попереднього договору

купівлі-продажу житлового будинку №4807 та попереднього договору купівлі-продажу

земельної ділянки №4806 від 04 листопада 2021 року припиненими, стягнення грошових

коштів, вартості даних земельних ділянок буде не достатньо для повернення грошових коштів

сплачених позивачем, як авансовий платіж за зазначеними вище договорами та відшкодування

матеріальних збитків та витрат на правову допомогу адвоката.

Враховуючи викладені обставини просив суд задовольнити заяву.

Відповідно до частини першої ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заяву представника позивача слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч.3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Із роз`яснень Верховного Суд України у п. 4 постанови Пленуму від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

При цьому цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

У відповідності до ч. 1 ст. 149 ЦПК суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 ЦПК заходів забезпечення позову. Тобто, законодавець вказує лише на можливість, а не обов`язок суду забезпечити позов, при чому відповідно до вимог законодавства це можливо за умови, що з матеріалів справи чи самої заяви про забезпечення позову вбачається, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Крім того, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод як джерело права.

Згідно з ч.1 ст.1 Першого протоколу до цієї Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Окрім національного законодавства, також і прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

При вирішенні заяви про забезпечення прозову, судом оцінено обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову.

Позивачем не наведено ґрунтовних підстав для вжиття заходів забезпечення позову, не додано доказів, які б підтвердили те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Крім того, матеріали заяви не містять актуальних доказів належності вищевказаного майна на праві власності особі, як то фізичній чи юридичній особі, що у разі задоволення заяви може призвести до порушення прав третіх осіб. При цьому суд враховую відкритість доступів до відповідних реєстрів, перешкод у позивачу в отриманні цих відомостей не має.

Заявником не надано доказів на підтвердження того, що відповідач на час звернення до суду з даною заявою вчиняють дії, щодо відчуження майна на яке позивач просить накласти арешт, а тому самі лише твердження позивача про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Також заявником до своєї заяви не надано доказів вартості майна на яке позивач просить накласти арешт, що позбавляє суд можливості перевірити співмірність вказаних заходів забезпечення позову.

На підставі викладеного, суд, надаючи оцінку обґрунтованості доводів представника позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, враховуючи відсутність доказів співмірності заходів забезпечення позову змісту позовних вимог, приходить до висновку, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою, а її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання можливого рішення суду у майбутньому.

За таких умов, суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав та ризиків, визначенихст.149 ЦПК України, для забезпечення позову.

Керуючись статтями 149-153, 258-261-210 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 третя особа ОСОБА_4 про розірвання договору купівлі-продажу та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовити.

Копію ухвали невідкладно направити заявнику.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії даної ухвали.

Ухвала набирає законної сили в порядку встановленому ч. 2 ст. 261 ЦПК України.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ