Постанова

Іменем України

26 квітня 2023 року

місто Київ

справа № 303/4772/16-ц

провадження № 61-10507св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Мукачівська міська рада, ОСОБА_2 ,

відповідач за об`єднаним позовом - ОСОБА_3 ,

третя особа за об`єднаним позовом - Мукачівська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 квітня 2021 року, постановлене суддею Моничем В. О., та постанову Закарпатського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року, ухвалену колегією суддів у складі Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю., Готри Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивачів

ОСОБА_1 у серпні 2016 року звернулася до суду із позовом до Мукачівської міської ради, ОСОБА_2 , у якому просила:

- усунути перешкоди у користуванні її квартирою АДРЕСА_1 , шляхом визначення порядку користування земельною ділянкою за цією адресою під квартирою № 1 та двором з господарськими будівлями і спорудами до неї, сараями літ. «В», літ. «Г», літ. «Д». та навісом літ. «Е», з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, користувач ОСОБА_1 ; під квартирою № 2-А , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, користувач ОСОБА_2 ; під приміщенням № НОМЕР_1 (магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») у будинку АДРЕСА_1 , комерційного призначення, користувач ОСОБА_2

- зобов`язати ОСОБА_2 звільнити сарай під літ. «Г»;

- заборонити ОСОБА_2 користуватися підвалом літ. «І», площею 21, 70 кв. м, у житловому будинку літ. «А» та сараєм літ. «Г».

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що на підставі договору дарування квартири від 11 лютого 2015 року вона є власницею квартири АДРЕСА_1 . До зазначеної квартири входить сама квартира у житловому будинку літ. «А», загальною площею 105, 30 кв. м, у т.ч. підвал, площею 21, 70 кв. м, сараї літ. «В», літ. «Г», літ. «Д», а також навіс літ. «Е».

Будинок АДРЕСА_1 є двоквартирним, власником іншої квартири є ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 зазначала, що всі господарські будівлі і споруди завжди відносилися до квартири № 1 , між попередніми власниками квартир цього будинку склався певний порядок фактичного користування земельною ділянкою, однак угоди, які б визначали конкретний порядок користування земельною ділянкою, на якій розташовані належні позивачці - квартира з підвалом у жилому будинку, а також окремі господарські будівлі та споруди, не укладалися. ОСОБА_2 самовільно захопила та користується іншою частиною підвалу та сараєм літ. «Г».

ОСОБА_2 у вересні 2016 році звернулася до суду із позовом до

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - Мукачівська державна нотаріальна контора, у якому просила визнати недійсним договір дарування квартири від 11 лютого 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Плеша А. М., зареєстрований у реєстрі за № 1-47, в частині абзацу 2 пункту 1 щодо дарування сараю літ. «Г» та навісу літ. «Е».

Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що вона є власницею однокімнатної квартири № 2-А та нежитлового приміщення № 2 в будинку АДРЕСА_1 . Відповідачці ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири від 11 лютого 2015 року належить квартира

№ 1 в цьому будинку. До житлового будинку АДРЕСА_1 належать такі допоміжні господарські споруди: сарай літ. «В», сарай літ. «Г», сарай літ. «Д» та навіс літ. «Е». Зазначені допоміжні господарські споруди раніше спільно використовувалися колишніми співвласниками квартир № 1 та № 2 . Між ними склався такий порядок користування, згідно з яким власники квартири № 1 використовували сарай під літ. «Д» та сарай літ. «В». Натомість власники квартири № 2 використовували сарай під літ. «Г» та навіс під літ. «Е». Встановлення такого порядку користування допоміжними господарськими спорудами підтверджується тим, що рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 04 червня 1992 року № 119 надано дозвіл продати ОСОБА_4 квартиру № 1 разом із частиною підвалу та допоміжними спорудами - сараєм літ. «В» та сараєм літ. «Д».

На підставі договору дарування квартири від 19 вересня 2000 року ОСОБА_3 набув право власності на квартиру № 1 , 1/2 частину підвалу та допоміжні господарські споруди, а саме сарай літ. «В» та сарай літ. «Д». Натомість власнику квартири № 2 залишилися в користування сарай літ. «Г» та навіс літ. «Е».

ОСОБА_2 наголошувала, що допоміжні господарські споруди, а саме сараї літ. «В» та літ. «Д» приналежні до квартири № 1, а сарай літ. «Г» та навіс літ. «Е» є приналежними до квартири № 2 .

Однак в 2016 році позивачці стало відомо, що 11 лютого 2015 року колишній власник квартири № 1 ОСОБА_3 подарував своїй доньці ОСОБА_1 , серед іншого, сарай літ. «Г» та навіс літ. «Е», які перебувають у фактичному користуванні та володінні ОСОБА_2 .

З наведених підстав ОСОБА_2 вважала, що договір дарування квартири від 11 лютого 2015 року в частині абзацу 2 пункту 1 щодо дарування сараю літ. «Г» та навісу літ. «Е» є недійсним, оскільки суперечить закону та вчинений з порушенням її прав як співвласника житлового будинку.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою від 19 січня 2017 року Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської областіцивільну справу за позовом ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю та цивільну справу за позовом ОСОБА_2 про визнання правочину частково недійсним об`єднав в одне провадження.

Рішенням від 08 квітня 2021 року Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області відмовив у задоволенні позовів

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції встановив, що на підставі договору дарування квартири від 19 вересня 2000 року ОСОБА_3 набув право власності на квартиру № 1 в будинку, 1/2 частину підвалу, площею 21, 70 кв. м, та допоміжні господарські споруди, а саме сарай літ. «В» та сарай літ. «Д». Натомість власнику квартири № 2 залишилися в користування допоміжні господарські споруди, а саме сарай літ. «Г» та навіс літ. «Е». Втім оспорюваний договір дарування від 11 лютого 2015 року за яким ОСОБА_1 отримала у дар квартиру № 1 укладено в той час, коли квартира № 2 була переведена в нежитлове приміщенняі право власності на сарай літ. «Г» та навіс літ. «Е» не було за ким-небудь зареєстровано. Відповідно до статті 89 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) у спільній сумісній власності можуть перебувати земельні ділянки співвласників лише житлових будинків.

Постановою від 14 вересня 2022 року Закарпатський апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 та задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Мукачівського міськрайонного суду від 08 квітня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 скасував, постановив нове рішення.

Суд усунув перешкоди ОСОБА_1 у користуванні її квартирою АДРЕСА_1 , шляхом визначення порядку користування земельною ділянкою за цією адресою та двором з господарськими будівлями і спорудами, сараями літ. «В», літ. «Г», літ. «Д» та навісом літ. «Е», з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, користувач

ОСОБА_1 ; під квартирою АДРЕСА_9 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, користувач ОСОБА_2 , та визначив ОСОБА_1 у користування три ділянки, перша, площею 79, 00 кв. м, та довжинами ліній між поворотними точками по периметру земельної ділянки: 5, 11 м, 5, 77 м, 1, 68 м, 4, 49 м, 1, 00 м, 2, 48 м, 7, 81 м, 12, 75 м, друга, площею 69, 00 кв. м, та довжинами ліній між поворотними точками по периметру земельної ділянки: 3, 76 м, 1, 40 м, 3, 46 м, 9, 89 м, 4, 79 м, 3, 38 м, 2, 46 м, 7, 79 м, третя, площею 401, 24 кв. м, та довжинами ліній між поворотними точками по периметру земельної ділянки: 7, 62 м, 8, 98 м, 11, 89 м, 9, 55 м, 24, 70 м, 32, 95 м.

Зобов`язав ОСОБА_2 звільнити сарай під літ. «Г» будинку АДРЕСА_1 та заборонив їй користуватися підвалом літ. «І», площею 21, 70 кв. м, у житловому будинку літ. «А» та сараєм літ. «Г».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Суд апеляційної інстанції керувався тим, що спірний сарай літ. «Г» та навіс літ. «Е» не були предметом договору купівлі-продажу від 23 липня 2012 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , тому апеляційний суд визнав помилковим висновок суду першої інстанції про те, що в користуванні власника квартири № 2 у будинку були ці господарські споруди , оскільки відомостей, які б свідчили про право власності або користування за ОСОБА_5 , а у подальшому за ОСОБА_2 , матеріали справи не містять.

Водночас ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 та на спірні господарські споруди на підставі договору дарування від 11 лютого 2015 року. ОСОБА_2 не довела конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів на спірні господарські споруди.

Врахувавши те, що між сторонами виник спір щодо користування господарськими спорудами, самостійно визначити порядок користування та межі земельної ділянки сторони не можуть, апеляційний суд вважав за можливе виділити ОСОБА_1 три земельні ділянки відповідно до варіанта № 4 висновку експерта від 15 січня 2021 року № 0002/2021.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_2 24 жовтня 2022 року із використанням системи «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила скасувати рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 квітня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року, ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1

05 грудня 2022 року із застосуванням системи «Електронний суд» заявниця подала до Верховного Суду заяву про усунення недоліків касаційної скарги, до якої додала, зокрема, виправлену редакцію касаційної скарги із належним зазначенням підстав касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

ОСОБА_2 , посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень визначила, що:

- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, відповідно до яких особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести певні факти порушення її майнових прав або інтересів, а саме має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено;

- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року

у справі № 6-78цс13, від 11 травня 2016 року у справі № 6-806цс16, згідно з якими за змістом статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України

(далі - ЦК України) для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду;

- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 910/23346/16 (провадження № 12-21гс18), відповідно до яких чітка та передбачувана вимога статті 131-2 Конституції України щодо належного представництва особи в суді є складовою частиною забезпечення ефективного захисту процесуальних прав кваліфікованою особою, функціонування системи правосуддя, відповідає гарантованому статтею 59 Конституції України праву на професійну правничу допомогу;

- суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив клопотання про відкладення розгляду справи.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_1 у січні 2023 року із застосуванням засобів поштового зв`язку направила до Верховного Суду відзив, у якому просила касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 квітня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року - без змін.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою від 08 грудня 2022 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 , а ухвалою від 11 квітня 2023 року справу призначив до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 Цивільного процесуального кодексу України

(далі - ЦПК України), відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що будинок АДРЕСА_1 є двоквартирним, до нього належать такі допоміжні господарські споруди: сарай літ. «В», сарай літ. «Г», сарай літ. «Д» та навіс літ. «Е».

Рішенням від 04 червня 1992 року № 119 виконавчий комітет Мукачівської міської ради надав дозвіл продати ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 разом із частиною підвалу та допоміжними спорудами, а саме сараєм літ. «В» та сараєм літ. «Д».

23 липня 1992 року Мукачівська міська рада та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу, за умовами якого Мукачівська міська рада продала, а ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат, частини підвалу, сараю літ. «В» та сараю літ. «Д».

19 вересня 2000 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3 уклали договір дарування квартири, відповідно до якого ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_3 прийняв у дар квартиру № 1, розташовану в будинку літ. «А» та складається з двох кімнат, жилою площею 49, 30 кв. м, загальною площею 83, 60 кв. м, в тому числі сараї літ. «В», літ. «Д», 1/2 частину підвалу, площею 21,70 кв. м.

Згідно з договором дарування квартири від 11 лютого 2015 року ОСОБА_3 безоплатно передав у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . Зазначена квартира розташована в жилому будинку літ. «А», складається з двох жилих кімнат, житловою площею 49, 30 кв. м, загальною площею 105, 30 кв. м, в тому числі підвал, площею 21, 70 кв. м. За умовами договору до квартири належать сарай літ. «В», сарай літ. «Г», сарай літ. «Д», навіс літ. «Е».

Також згідно з матеріалами справи 13 січня 2002 року ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 уклали договір дарування, за умовами якого остання прийняла в дар квартиру № 2, розташовану в будинку літ. «А» , що складається з чотирьох кімнат, житловою площею 79, 90 кв. м, загальною площею 129, 40 кв. м. Ця квартира належала відчужувачам на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відповідно до рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 17 серпня 1994 року № 191.

Рішенням від 30 квітня 2002 року № 108 виконавчий комітет Мукачівської міської ради надав дозвіл на зміну функціонального призначення з проведенням внутрішнього перепланування квартири АДРЕСА_8 під магазин промислових товарів.

23 липня 2012 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_2 придбала нежиле приміщення АДРЕСА_8 .

На підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 22 грудня 2015 року № 345 ОСОБА_2 виділено частину нежилого приміщення № 2 та знову переведено виділену частину під житлову однокімнатну квартиру, загальною площею 30, 20 кв. м, житловою площею 13, 30 кв. м, якій присвоєно окрему поштову адресу: квартира АДРЕСА_9 .

Право, застосоване судом

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 321 ЦК України закріплює принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частин першої, другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

На підставі частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

У статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції виснував, що в користуванні власника квартири № 2 були допоміжні господарські споруди, а саме сарай літ. «Г» та навіс літ. «Е». Проте договір дарування від 11 лютого 2015 року за якимОСОБА_1 отримала у дар квартиру № 1 укладено в той час, коли квартира № 2 , яка належить ОСОБА_2 , була переведена під комерційне приміщенняі право власності на сарай літ. «Г» та навіс літ. «Е» не було за ким-небудь зареєстровано. Тоді як відповідно до статті 89 ЗК України у спільній сумісній власності можуть перебувати земельні ділянки співвласників лише житлових будинків.

Суд апеляційної інстанції визнав помилковим висновок суду першої інстанції про те, що в користуванні власника квартири № 2 були сарай літ. «Г» та навіс літ. «Е» , оскільки відомостей, які б свідчили про право власності або користування за ОСОБА_5 , а у подальшому за ОСОБА_2 , матеріали справи не містять. Водночас ОСОБА_1 набула право власності на квартиру № 1 та на спірні господарські споруди на підставі договору дарування від 11 лютого 2015 року. З наведених підстав апеляційний суд виснував, що ОСОБА_2 не довела конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів на спірні господарські споруди.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилалася на те, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13, від 11 травня 2016 року у справі № 6-806цс16.

У постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року

у справі № 6-78цс13 зроблено висновок про те, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У постанові від 11 травня 2016 року у справі № 6-806цс16 Верховний Суд України наголосив, що при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається потрібний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

У постанові від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18 Верховний Суд виснував, що ЦК України правом оспорювати правочин наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи». В кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, і настання певних юридичних наслідків. Для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідку вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. Важливим є врахування, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину. Тому у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованими на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав.

У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20 зроблено висновки про те, що відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, що сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав, тобто особа має обґрунтувати юридичну зацікавленість щодо наявності/відсутності цивільних прав. Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину суд повинен вирішувати питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

У справі, що переглядається, ОСОБА_2 обґрунтовувала порушення своїх прав тим, що за оспорюваним договором дарування ОСОБА_1 набула у власність сарай літ. «Г» та навіс літ. «Е», які не належали попереднім власникам квартири № 1 , а перебували в користуванні власників квартири № 2 , такий порядок користування господарськими спорудами був усталений.

Суди встановили, що будинок АДРЕСА_1 є двоквартирним, до нього належать такі допоміжні господарські споруди: сарай літ. «В», сарай літ. «Г», сарай літ. «Д» та навіс літ. «Е».

Першим власником квартири № 1 був ОСОБА_4 ( ОСОБА_6 ), якому Мукачівська міська рада згідно з договором купівлі-продажу від 04 червня 1992 року продала зазначену квартиру, яка складається з 2-х кімнат, частину підвалу, сарай літ. «В» та сарай літ. «Д».

В подальшому, 19 вересня 2000 року, ОСОБА_6 подарував квартиру № 1, яка розташована в будинку літ. «А» та складається з двох кімнат, сараї літ. «В», літ. «Д», 1/2 частину підвалу ОСОБА_3 .

Водночас 11 лютого 2015 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 квартиру № 1 , розташовану в жилому будинку літ. «А», яка складається з двох жилих кімнат, в тому числі підвал, а також сарай літ. «В», сарай літ. «Г», сарай літ. «Д», навіс літ. «Е».

Втім, як вірно зауважив суд першої інстанції, у матеріалах справи немає правовстановлюючих документів на ім`я ОСОБА_3 , які б підтверджували право власності відчужувача на сарай літ. «Г» та навіс літ. «Е».

Отже ОСОБА_3 відчужив на користь ОСОБА_1 допоміжні господарські споруди до двоквартирного будинку, а саме сарай літ. «Г» та навіс літ. «Е», які не належали йому на праві приватної власності.

Першими власниками квартири № 2 були ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , яким зазначена квартира, яка розташована в будинку літ. «А» та складається з чотирьох кімнат, належала на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 17 серпня 1994 року № 191.

В подальшому, 13 січня 2002 року, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подарували квартиру № 2, що розташована в будинку літ. «А» та складається з чотирьох кімнат,ОСОБА_5 , яка після зміни функціонального призначення квартири, 23 липня 2012 року продала нежиле приміщення № 2 ОСОБА_2 .

У свою чергу, на підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 22 грудня 2015 року ОСОБА_2 виділено частину нежилого приміщення № 2 та знову переведено виділену частину під житлову однокімнатну квартиру, якій присвоєно окрему поштову адресу.

Суд апеляційної інстанції встановив, що відомостей про те, що саме до квартири № 2 відносилися допоміжні господарські споруди, зокрема, сарай літ. «Г» та навіс літ. «Е» у матеріалах справи немає.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що правовідносини, які склалися між сторонами у справі, потребують визначення правового статусу спірних приміщень, відчужених за оспорюваним правочином.

У справі, що переглядається, визначальним є те, що будинок АДРЕСА_1 є двоквартирним та до нього належать такі допоміжні господарські споруди: сарай літ. «В», сарай літ. «Г», сарай літ. «Д» та навіс літ. «Е».

Сараї літ. «В» та літ. «Д» набули у приватну власність власники квартири № 1 зазначеного будинку, першочергово ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 04 червня 1992 року.

Квартиру № 2 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 набули у власність в порядку приватизації 17 серпня 1994 року. На той час сарай літ. «Г» та навіс літ. «Е» не перебували у приватній власності ОСОБА_4 як власника квартири № 1 .

Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції, чинній на момент приватизації квартири № 2 , приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно з частиною другою статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції, чинній на момент приватизації квартири № 2 , власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

У Рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, комори, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема, створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

У Рішенні від 09 листопада 2011 року у справі № 14-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»Конституційний Суд України зазначив, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий об`єкт - допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення‚ як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку‚ має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку.

У статті 132 ЦК України 1963 року в редакції, чинній на момент першого набуття права власності на квартири № 1 та № 2 , зазначено, що приналежністю є річ, призначена служити головній речі і зв`язана з нею спільним господарським призначенням. Приналежність наслідує долю головної речі, якщо в договорі або в законі не встановлено інше.

Подібна норма міститься в статті 186 ЦК України 2004 року, згідно з якою річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 380 ЦК України визначено, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Житловий будинок може складатися власне із самого будинку або з будинку та інших приміщень, що забезпечують нормальне проживання в ньому людини (наприклад, гараж, погріб, сарай, відокремлений санвузол тощо).

У цьому випадку будинок є головною річчю, а підсобні (допоміжні) приміщення розглядаються як невід`ємна частина будинку (приналежність).

Тобто головною річчю є житловий будинок, а інші складові елементи є його приналежністю. Різні господарські будівлі (літні кухні, сараї, навіси, погреби тощо) є підсобними будівлями, становлять з будинком одне ціле і не є самостійними нерухомими речами.

Отже, перехід приналежності головної речі, а саме господарських будівель та споруд, до нового власника можливий тільки разом із головною річчю, тобто будинком, квартирою в ньому.

Відтак надвірні будівлі, а саме сарай літ. «Г» та навіс літ. «Е». є приналежністю головної речі - двоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 .

Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що перший власник квартири № 1 не набув у приватну власність сарай літ. «Г» та навіс літ. «Е». Водночас перші власники квартири № 2 набули право власності на неї в порядку приватизації, а тому стали співвласниками всіх допоміжних приміщень, що не були у приватній власності іншого співвласника, зокрема, спірних сараю літ. «Г» та навісу літ. «Е» як приналежність до двоквартирного будинку. Співвласниками спірних допоміжних приміщень ставали також наступні власники квартир № 1 та № 2 . Зміна функціонального призначення квартири № 2 під комерційне приміщення не вплинула на той факт, що ОСОБА_5 була співвласником сараю літ. «Г» та навісу літ. «Е», а в подальшому таким співвласником стала ОСОБА_2 .

За оспорюваним договором дарування від 11 лютого 2015 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 , окрім квартири № 1 підвал, сарай літ. «В», сарай літ. «Г», сарай літ. «Д» , навіс літ. «Е», хоча сарай літ. «Г» та навіс літ. «Е» як допоміжні приміщення є спільною сумісною власністю всіх співвласників будинку.

Такі висновки узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 12 червня 2019 року у справі № 711/10912/17 (провадження № 61-45272св18), від 27 листопада 2019 року у справі № 592/7293/16-ц (провадження № 61-1203св19), від 17 березня 2023 року у справі № 557/731/21 (провадження № 61-9503св22).

З наведених підстав Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що оспорюваний договір дарування від 11 лютого 2015 року порушує права ОСОБА_2 як співвласника двоквартирного будинку, а протилежні висновки судів першої та апеляційної інстанцій є помилковими.

Суди першої та апеляційної інстанцій не визначили належно характер спірних правовідносин та зробили помилкові висновки про відмову у задоволенні вимог позову ОСОБА_2 з підстав, викладених в оскаржуваних судових рішеннях, не врахувавши, що відповідачі розпорядилися майном, а саме сараєм літ. «Г» та навісом літ. «Е», яке належить на праві спільної сумісної власності всім співвласникам двоквартирного житлового будинку.

Укладанням оспорюваного договору дарування в частині відчуження спірних сараю літ. «Г» та навісу літ. «Е» з подальшою державною реєстрацією права власності на допоміжні приміщення будинку відповідачі позбавили ОСОБА_2 як співвласника будинку права спільної сумісної власності на ці приміщення.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов переконання про обґрунтованість позову ОСОБА_2 та наявність підстав для визнання недійсним договору дарування квартири від 11 лютого 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , в частині абзацу 2 пункту 1 щодо дарування сараю літ. «Г» та навісу літ. «Е».

Враховуючи те, що Верховний Суд задовольнив позов ОСОБА_2 , підстав для задоволення позову ОСОБА_1 немає, оскільки позивачка просила усунути перешкоди у користуванні її власністю шляхом визначення порядку користування земельною ділянкою, з урахуванням належності їй на праві власності сараю літ. «Г» та навісу літ. «Е», зобов`язати ОСОБА_2 звільнити сарай літ. «Г» та заборонити користуватися ним.

У такому висновку Верховний Суд керується тим, що зазначені приміщення незаконно набуті у приватну власність ОСОБА_1 та належать на праві спільної сумісної власності не тільки їй, а й ОСОБА_2 , тобто всім співвласникам будинку.

Оцінка інших доводів касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилалася на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до матеріалів справи розгляд справи апеляційним судом було призначено на 10 листопада 2021 року. Представник ОСОБА_2 адвокат Остащук Олег Васильович 09 листопада 2021 року подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою адвоката. З огляду на неявку учасників справи апеляційний суд відклав розгляд справи.

Наступне судове засідання було призначене на 12 січня 2022 року. Представник ОСОБА_2 адвокат Шаранич Сергій Сергійович 11 січня 2022 року подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю адвоката в іншому судовому засіданні та необхідністю ознайомитися з матеріалами справи.

Врахувавши неявку учасників справи, апеляційний суд відклав розгляд справи до 07 лютого 2022 року. Адвокат Шаранич С. С. 07 лютого 2022 року подав клопотання про відкладення розгляду, оскільки з незалежних від нього причин не зміг ознайомитися з матеріалами справи. У зв`язку з неявкою учасників справи апеляційний суд відклав розгляд справи на 09 березня 2022 року.

07 березня 2022 року адвокат Шаранич С. С. надіслав до апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване введенням в Україні військового стану. У зв`язку з неявкою учасників справи апеляційний суд відклав розгляд справи на 16 травня 2022 року.

13 травня 2022 року адвокат Шаранич С. С. подав до апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з продовженням строку дії воєнного стану в Україні. З огляду на неявку учасників справи апеляційний суд відклав розгляд справи на 14 вересня 2022 року.

В останнє судове засідання ОСОБА_2 та її представник не з`явилися, адвокат 13 вересня 2022 року подав до суду апеляційної інстанції клопотання про визнання причини неявки на судове засідання поважною, відкладення розгляду справи та надання строку на мирне вирішення спору. Зазначене клопотання адвокат обґрунтовував тим, що не в повному обсязі ознайомився з матеріалами справи, 14 вересня 2022 року він буде зайнятий в іншому судовому засіданні, а також тим, що його клієнт повідомила про бажання мирно врегулювати спір.

Ухвалою від 14 вересня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати та занесеною до протоколу судового засідання, Закарпатський апеляційний суд залишив без задоволення клопотання представника ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи та вважав за можливе здійснити розгляд справи у відсутність осіб, що не з`явилися в судове засідання.

В оскаржуваній постанові суд апеляційної інстанції зауважив, що справа неодноразово призначалася до розгляду у суді апеляційної інстанції і відкладалася за клопотаннями представників ОСОБА_2 з різних причин. Представник ОСОБА_1 заперечував щодо відкладення розгляду справи, оскільки ОСОБА_1 не бажає укладати мирову угоду. Врахувавши те, що спір між сторонами триває із серпня 2016 року та справу з різних причин відкладали за клопотаннями представників ОСОБА_2 , що призводить до затягування її розгляду, апеляційний суд вважав можливим розглянути справу без участіОСОБА_2 та її представника.

Відповідно до статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належно повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тобто процесуальним законом надано право розглядати справу за відсутності сторін, які належно повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки, тому суд апеляційної інстанції не порушив зазначені норми права.

Верховний Суд ураховував, що ОСОБА_2 та її представник були належно повідомлені про день, час та місце розгляду справи, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не подавали, причин, що унеможливили ОСОБА_2 особисто з`явитися до суду чи укласти договір про правову допомогу з іншим адвокатом задля представлення інтересів учасника справи в апеляційному суді, не навели.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (постанова Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19)).

Оскільки суд апеляційної інстанції не встановив неможливості розгляду справи за відсутності учасників справи, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), розгляд апеляційним судом справи за відсутності ОСОБА_2 та її представника не свідчить про порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилалася на те, що адвокат Бахтин Іванна Іванівна, яка представляла інтереси ОСОБА_1 в судовому засіданні, заявила, що її довірителька не бажає укладати мирову угоду. Проте така позиція викладена адвокатом без участі його клієнта, а суд апеляційної інстанції не дослідив, чи мала ОСОБА_9 повноваження на відхилення мирової угоди та не врахував висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 910/23346/16 (провадження № 12-21гс18), відповідно до якого чітка та передбачувана вимога статті 131-2 Конституції України щодо належного представництва особи в суді є складовою частиною забезпечення ефективного захисту процесуальних прав кваліфікованою особою, функціонування системи правосуддя, відповідає гарантованому статтею 59 Конституції України праву на професійну правничу допомогу.

Наведені доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки в підпункті 2.2.6 пункту 2.2 договору про надання правової допомоги від 14 травня 2022 року, укладеному між ОСОБА_1 та адвокатом Бахтин І. І., зазначено, що адвокат має право представляти права та законні інтереси клієнта в судах загальної юрисдикції з усіма правами сторони, передбаченими ЦПК України.

Також у відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 заявила, що всі дії адвоката Бахтин І. І. були погоджені з нею.

Наведені у касаційній скарзі висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 13 березня 2018 року у справі № 910/23346/16 (провадження № 12-21гс18), нерелевантні, оскільки зроблені за відмінних фактичних обставин.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13, від 11 травня 2016 року у справі № 6-806цс16; зробили помилкові висновки про непорушення прав ОСОБА_2 оспорюваним договором в частині дарування сараю літ. «Г» та навісу літ. «Е»; залишили поза увагою те, що спірні приміщення є допоміжними приміщеннями двоквартирного будинку та належать на праві спільної сумісної власності всім співвласникам, в тому числі і ОСОБА_2 , яка згоди на їх відчуження не надавала.

Верховний Суд дійшов переконання про обґрунтованість позову ОСОБА_2 та наявність підстав для визнання недійсним договору дарування квартири від 11 лютого 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , в частині абзацу 2 пункту 1 щодо дарування сараю літ. «Г» та навісу літ. «Е».

Водночас Верховний Суд врахував, що задоволення позову ОСОБА_2 унеможливлює задоволення позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визначення порядку користування земельною ділянкою з урахуванням належності їй на праві власності сараю літ. «Г» і навісу літ. «Е», зобов`язання ОСОБА_2 звільнити сарай літ. «Г» та заборони користуватися ним, оскільки Верховний Суд виснував, що зазначені приміщення незаконно набуті у приватну власність ОСОБА_1 та належать на праві спільної сумісної власності не тільки їй, а й ОСОБА_2 , тобто всім співвласникам будинку.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд дійшов переконання, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 та відмову в позові ОСОБА_1 .

За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини(частини перша-четверта статті 412 ЦПК України).

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 , скасування оскаржуваних судових рішень, ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 та відмову в позові ОСОБА_1 , тому судові витрати, понесені заявницею у зв`язку із розглядом справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, в розмірі 551, 20 грн, 826, 80 грн та 2 204, 80 грн відповідно, покладаються на ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а саме по 1 791, 40 грн з кожного.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 квітня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири від 11 лютого 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Плеша А. М., зареєстрований у реєстрі

за № 1-47, в частині абзацу 2 пункту 1 щодо дарування сараю літ. «Г» та навісу літ. «Е».

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи у судах, у розмірі по 1 791, 40 грн із кожного.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко