Справа № 703/2044/23
01 серпня 2023 року м. Сміла
Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді Криви Ю.В.,
за участю секретаря судового засідання Холодняк Л.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла Черкаської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права власності на майно, -
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказує, що 09 листопада 2019 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2818, він набув у власність 27/50 частин житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель і споруд, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , який за життя належав його матері - ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище - Перекітна), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Власником іншої частини вказаного домоволодіння, яка складає 23/50 його частин, на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу 20 травня 2004 року, зареєстрованого в реєстрі з № 1476, є відповідач по справі - ОСОБА_2 .
Після оформлення прав на будинок позивач розпочав виготовляти технічну документацію на земельну ділянку, на якій знаходиться належна йому частина домоволодіння, однак виявилось, що дана земельна ділянка згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ЧР 22-151 виданого 26 лютого 1999 року перебуває у власності попереднього власника даної земельної ділянки - ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Після смерті ОСОБА_6 відповідно до ухвали Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 січня 2014 року право власності на належну йому частину житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель і споруд, розташованого за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування визнано за матір`ю позивача - ОСОБА_7 (після реєстрації шлюбу прізвище змінено на « ОСОБА_8 »). Так, вказаною ухвалою суду від 23 січня 2014 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , згідно з умовами якої за ОСОБА_7 визнано право власності на 27/50 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_6 , а ОСОБА_3 отримала грошову компенсацію за належну їй обов`язкову частку у спадщині.
Відтак, позивач вважає, що в зв`язку з набуттям ОСОБА_9 права власності на 27/50 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , а в подальшому в зв`язку з набуттям ним права власності на вказану частину цього ж домоволодіння, до нього перейшло право власності і на відповідну частину земельної ділянки, призначеної для його обслуговування.
Позивач вказує, що він позбавлений можливості розпоряджатися належним йому нерухомим майном, обслуговувати та утримувати будинок в належному стані, так як він знаходиться на земельній ділянці, що йому не належить, тому він вважає, що в силу ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України, у зв`язку із переходом права власності на частину будинковолодіння до нього перейшло і право власності на спірну частину земельної ділянки, зважаючи на те, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду (частку цього майна), переходить право власності на земельну ділянку (відповідну частку ділянки), на якій вони розташовані та яка необхідна для обслуговування цього майна.
Ухвалою судді від 18 травня 2023 року відкрито провадження у вказаній справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 21 червня 2023 року. Відповідачу визначено строк для надіслання до суду відзиву на позовну заяву, позивачу - для надання відповіді на відзив третій особі - для надання пояснень щодо позову.
У визначений вказаною ухвалою строк відповідачем відзив на позовну заяву не надіслано, третя особа правом для надання пояснень не скористалась.
Ухвалою суду від 21 червня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи по суті.
У судове засідання позивач не з`явився, однак представник позивача - адвокат Холодняк В.М. звернувся до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, щодо постановлення заочного рішення не заперечував.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки на адресу його зареєстрованого місця проживання та шляхом розміщення оголошення про виклик відповідача на офіційному сайті Смілянського міськрайонного суду Черкаської області. Ця обставина підтверджується матеріалами поштової кореспонденції.
Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила.
У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.
Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося.
Відповідно до вимог ч.2 ст. 191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
За згодою представника позивача, викладеною в письмовій заяві, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача розгляд справи проведено в порядку заочного розгляду, передбаченого гл. 11 ЦПК України, про що судом постановлено ухвалу.
Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав.
За змістом ч.1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою їх забезпечення.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. ( ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ч.1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У силу положень ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 листопада 2019 року, посвідченого державним нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2818 позивач ОСОБА_1 є власником 27/50 частин житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель і споруд, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який за життя належав ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 19).
Відповідно до договору дарування від 20 травня 2004 року посвідченого приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі з № 1476, відповідач по справі - ОСОБА_2 є власником 23/50 частин житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель і споруд, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Вказану частину нерухомого майна останній прийняв у дар від ОСОБА_10 (а.с. 20).
Судом також встановлено, що згідно копії ухвали Смілянського міського суду Черкаської області від 04 березня 1999 року, постановленої за результатом розгляду цивільної справи № 2-406/1999 за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_6 про розподіл спільного майна подружжя, затверджено мирову угоду, відповідно до умов якої ОСОБА_10 в будинку АДРЕСА_1 виділено в користування і визнано право власності на 23/50 частини будинковолодіння. Інша частина вказаного будинковолодіння, яка складає 27/50 його частин залишилась у власності ОСОБА_6 (а.с.14).
Відтак встановлено, що при постановленні вказаної ухвали, якою затверджено мирову угоду про поділ майна подружжя, питання щодо набуття сторонами у справі - ОСОБА_10 та ОСОБА_6 права власності на відповідні частини земельної ділянки, призначеної для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 не вирішувалось.
Відповідно до рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням НБУ щодо офіційного тлумачення положення ч.І.ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09.02.1999 року - до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Відповідно до положень ч.1 ст.30 ЗК України, в редакції закону від 18 грудня 1990 року № 561 -XII, який був чинний станом на 1999 рік, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.
У відповідності з п.18 "г" Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01.01.2002 року, згідно з Положеннями чинної до цієї дати cт. 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договору відчуження.
Таким чином, що на час виникнення спірних відносин законом було передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами від відчужувача до набувача автоматично переходило і право власності або право користування земельною ділянкою, наданою відчужувачу для будівництва та обслуговування цього майна, без укладення окремого договору відносно ділянки.
Відтак, слід зробити висновок, що після постановлення судом ухвали 04 березня 1999 року про затвердження мирової угоди про поділ майна подружжя, зокрема, житлового будинку по АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці загальною площею 0,1000 га, до ОСОБА_6 та ОСОБА_10 перейшла у власність і відповідна частина земельної ділянки призначеної для обслуговування належних кожному з них частин вказаного будинковолодіння. Можливість укладення між відчужувачем і набувачем окремого договору щодо права набувача на земельну ділянку на час розгляду справи втрачена.
Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 06 липня 2011 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Сміла Смілянського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 15).
Згідно ухвали Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 січня 2014 року постановленої за результатом розгляду цивільної справи № 703/156/14-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування та розділ спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 , затверджено мирову угоду між сторонами, згідно з умовами якої за ОСОБА_7 визнано право власності на 27/50 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_6 , а ОСОБА_3 отримала грошову компенсацію за належну їй обов`язкову частку у спадщині (а.с. 16).
Відтак встановлено, що при постановленні вказаної ухвали суду від 23 січня 2014 року про затвердження мирової угоди між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 питання щодо набуття ОСОБА_3 права власності на відповідну частину земельної ділянки, призначеної для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 також не вирішувалось.
Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 24 березня 2017 року ОСОБА_7 зареєструвала шлюб із ОСОБА_11 та після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_8 » (а.с. 18).
Згідно ч.2 ст. 124 Конституції України юрисдикція суду поширюється на всі правовідносини, які виникають у державі. Ст. 55 Конституції України гарантує судовий захист прав і свобод людини і громадянина. Тобто, будь-які цивільні права та інтереси, які охороняються законом, можуть заслуговувати на судовий захист.
Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відносини, пов`язані із виникненням прав на земельну ділянку у зв`язку із виникненням прав на будівлі і споруди, що на ній знаходяться, врегульованіст.120 ЗК України.
Перехід права власності на земельну ділянку при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, визначається на підставі цивільно-правових угод (ч.1 статті 120 ЗК України).
Відповідно до вимогч.1,4 ст.120 ЗК України (в редакції , яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.
Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
Приписами ст. 120 Земельного кодексу України введена нова підстава припинення права власності на земельну ділянку, яка доповнює перелік таких підстав, що закріплені у ст. 140 Кодексу (Підстави припинення права власності на земельну ділянку). Суть цієї підстави полягає в тому, що якщо власник будівлі (споруди) відчужує її іншій особі, то таке відчуження тягне за собою такий юридичний наслідок, як припинення права власності цієї ж особи на земельну ділянку, на якій розташована будівля (споруда). Причому припинення права власності на землю в даному випадку слід розглядати не як примусове, а як добровільне. Власник, відчужуючи належну йому на праві власності будівлю (споруду), тим самим виражає свою волю на припинення належного йому права власності на земельну ділянку під даною будівлею (спорудою).
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі № 6-253цс16, за змістом статті 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
Так, судом встановлено, що при переході права власності на 27/50 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , питання щодо набуття позивачем права власності на відповідну частину земельної ділянки, яка призначена для обслуговування зазначеної частини житлового будинку не вирішувалось.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 200, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, ст.377 ЦК України, ст.120 ЗК України, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання права власності на майно - задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 09 серпня 2023 року.

Головуючий: Ю. В. Крива