Справа № 455/4/17
Провадження № 2/455/102/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

25 липня 2023 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області

в складі: головуючого судді Пошивака Ю.П.,

секретар судового засідання Бобельська Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду - залі судових засідань, цивільну справу №455/4/17 за позовною заявою Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції в спірних відносинах є Міністерство оборони України, концерн «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області, про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину,

В С Т А Н О В И В:

03.01.2017 року заступник військового прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс», звернувся до суду із цим позовом посилаючись на те, що 27.03.2009 року Рівненською міжрегіональною універсальною товарно майновою біржею «Прайс» проведено публічні торги з продажу нежитлової будівлі, загальною площею 1716 кв.м, яка розташована у АДРЕСА_1 . На підставі публічних торгів, 24.06.2009 року між ОСОБА_1 (покупець) та державою в особі Міністерства оборони України в особі філії Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» (продавець) укладено договір купівлі-продажу, згідно п.1.1. якого, продавець передав у власність, а покупець - набув у власність нежитлову будівлю, загальною площею 1716 квадратних метрів, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте відчуження майна відбулося без отримання відповідної згоди органу управління майном Міністерства оборони України та за відсутності погодження з Фондом державного майна України, як передбачено Законом України «Про управління об`єктами державної власності» та Порядком відчуження об`єктів державної власності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 року №803.

Крім того, відчуження спірного нерухомого майна відбулося за відсутності у представника концерну «Військторгсервіс» необхідного обсягу дієздатності на укладення цього правочину, а тому укладений договір купівлі продажу від 24.06.2009 року між Концерном «Військторгсервіс» та ОСОБА_1 просить визнати недійсним із застосуванням наслідків недійсності вказаного правочину.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.01.2017 року справу розподілено судді ОСОБА_2 .

Ухвалою судді Старосамбірського районного суду Львівської області від 22.02.2017 року по справі відкрито провадження та призначено до розгляду на 11 годину 00 хвилин 17.07.2017 року.

Наказом від 01.08.2018 року суддю ОСОБА_2 відраховано зі штату Старосамбірського районного суду Львівської області, як такого, що звільнений у відставку відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 24.07.2018 року №2410/0/15-18 «Про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Старосамбірського районного суду Львівської області у відставку».

З огляду на вказані обставини, на підставі розпорядження керівника апарату суду Волошина І.С. № 199/08/2018 від 07.08.2018 року по даній справі був призначений повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями та справу 23.08.2018 року передано для розгляду судді ОСОБА_3 .

Ухвалою судді від 03.10.2018 року справу прийнято до розгляду та призначено судове засідання на 11 годину 00 хвилин 27.02.2019 року, яке неодноразово відкладалося.

Наказом №47-К від 10.07.2020 року суддю ОСОБА_3 відраховано зі штату Старосамбірського районного суду Львівської області у зв`язку з її смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З огляду на вказані обставини, на підставі розпорядження керівника апарату суду Волошина І.С. №336/07/2020 від 17.07.2020 року по даній справі був призначений повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. Призначення не відбулося, оскільки не вистачало потрібної кількості суддів для розподілу справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.08.2020 року справу передано для розгляду судді Пошиваку Ю.П.

Ухвалою судді від 19.08.2020 року справу прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання на 10 годину 00 хвилин 16.09.2020 року.

Ухвалою суду від 16.09.2020 року підготовче судове засідання відкладено на 11 годину 00 хвилин 03.03.2021 року.

17.09.2020 року до суду від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Марчук Н.А. надійшов відзив на позовну заяву, в якому адвокат посилається на те, що 04.10.2004 року Міністром оборони України видано довіреність №220/2071, якою уповноважено начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України Пукір П.Н. на представництво майнових та інших немайнових інтересів Міністерства, для виконання яких останньому надано право, у тому числі, надавати від імені Міністерства оборони України підприємствам (установам) військової торгівлі висновки (дозвіл) на відчуження майна та на укладення договорів з питань розпорядження майном, що закріплене за ними на праві господарського відання. Термін дії довіреності - до 01.10.2007 року.

На підставі вказаної довіреності 18.10.2004 року начальник Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України Пукір П.Н. надав начальнику державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» дозвіл №140/3/1369/28 на відчуження нежитлових приміщень, за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважає, що дозвіл на відчуження спірного майно видано у відповідності до чинного на момент його видачі законодавства, так як на момент укладення оспорюваного правочину дозвіл був чинним.

Також, окремим дорученням Міністра оборони України від 12.02.2005 року 1235/з скасовано довіреність від 04.10.2004 року № 220/2071 на право укладення договорів (угод, контрактів), надання від імені Міністерства прав здійснювати інші правочини. Термін дії яких не закінчився.

На виконання вказаного доручення Міністерством оборони України повернуто перший примірник довіреності від 04.10.2004 року № 220/2071.

Звернула увагу суду на те, що дозвіл №140/3/1369/28, видано 18.10.2004 року начальником Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України Пукір П.Н. на підставі вказаної довіреності.

Станом на дату видачі дозволу, начальник Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України Пукір П.Н. мав необхідний обсяг повноважень, так як дозвіл виданий в період чинності довіреності.

Вважає, що надаючи дозвіл начальнику державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі західною оперативного командування» Свідерському Г.М. на проведення відчуження об`єктів нерухомого майна 18.10.2004 року, начальник Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України Пукір П.Н. діяв у межах наданих йому повноважень за чинною на той час довіреністю Міністерства оборони України від 04.10.2004 року.

Зважаючи на те, що довіреністю Міністром оборони України від 04.10.2005 року ОСОБА_4 надано повноваження шодо надання дозволів від Міністерства оборони України підприємствам (установам) військової торгівлі на укладення договорів, які не заборонені чинним законодавством, з питань розпорядження майном, що закріплене за ними на праві господарського відання, зазначений вище дозвіл №140/3/1369/28 на відчуження спірного майна вважається дозволом Міністерства оборони України.

Окрім цього, зазначила, що внаслідок реорганізації Головного управління тилу Міністерства Оборони України його правонаступником стало ДГОК «Військторгсервіс» та до останнього перейшли права та обов`язки реорганізованого підприємства, в тому числі і щодо дозволу на відчуження майна від 18.10.2004 року.

Таким чином вважає, що Міністерство оборони України, Концерн «Військторгсервіс» та органи прокуратури ще у 2009 році знали про відчуження спірного майна.

Також, вважає очевидною є обізнаність позивача - Міністерства оборони України про факт відчуження Концерном «Військторгсервіс» спірного майна та отримання відповідних доходів, зокрема: у зв`язку з проведенням Міністерством оборони України інвентаризації станом на 31.12.2009 року, у зв`язку із затвердженням Міністерством оборони України до 01.09.2010 року фінансового плану Концерну «Військторгсервіс» на 2011 рік, у якому відображаються фінансові результати діяльності Концерну «Військторгсервіс» за 2009 рік та перший квартал 2010 року.

Також звернула увагу суду, що позов у даній справі подано з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Просить в задоволенні позову заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції в спірних відносинах є Міністерство оборони України, концерн «Військторгсервіс» - відмовити повністю.

Ухвалою суду від 03.03.2021 року підготовче засідання відкладено на 12 годину 00 хвилин 23.07.2021 року та на 10 годину 00 хвилин 22.12.2021 року.

Ухвалою суду від 22.12.2021 року підготовче засідання відкладено на 11 годину 00 хвилин 25.05.2022 року, яке відкладено на 11 годину 00 хвилин 01.11.2022 року та на 12 годину 00 хвилин 17.01.2023 року.

Ухвалою суду від 17.01.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 11 годину 00 хвилин 20.04.2023 року, яке неодноразово відкладено.

Прокурор Негрич Н.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просив поновити пропущений строк звернення до суду як такий, що пропущений з поважних причин, та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом виселення відповідача ОСОБА_1 .

Представник позивача Міністерства оборони України - Кравців Р.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просив їх задовольнити.

Представник позивача концерн «Військторгсервіс» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи знаходиться клопотання ОСОБА_5 про розгляд справи без участі учасника судового процесу (а.с.160, том 2).

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Його представник адвокат Сідловська І.Ю. позовні вимоги не визнала та просила в задоволенні позову відмовити, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причина неявки суду не відома.

Суд, заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст.78, ч.1 ст.95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст.81, ч.1 ст.89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Судом встановлено, що 04.10.2004 року Міністром оборони України видано довіреність № 220/2071, якою уповноважено начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України Пукір П.Н. на представництво майнових та інших немайнових інтересів Міністерства, для виконання яких останньому надано право, у тому числі, надавати від імені Міністерства оборони України підприємствам (установам) військової торгівлі висновки (дозвіл) на відчуження майна та на укладення договорів з питань розпорядження майном, що закріплене за ними на праві господарського відання. Термін дії довіреності - до 01.10.2007 року (а.с.17, том 2).

На підставі вказаної довіреності 18.10.2004 року начальником Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України Пукір П.Н. надав начальнику державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» дозвіл №140/3/1369/28 на відчуження нежитлових приміщень, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18, том 2).

Як було встановлено в судовому засіданні, окремим дорученням Міністра оборони України від 12.02.2005 року №1235/з скасовано довіреність від 04.10.2004 року №220/2071 на право укладення договорів (угод, контрактів), надання від імені Міністерства прав здійснювати інші правочини, термін дії яких не закінчився.

12.09.2007 року нотаріально посвідчено довіреність, видану від імені концерну «Військторгсервіс» начальнику філії «Управління торгів Західного оперативного командування «Концерну «Військторгсервіс Свідерському Г.М., якою уповноважено останнього укладати від імені концерну будь-які договори щодо відчуження належного концерну будь-якого нерухомого майна, а також договори оренди, з дозволу органу управління майном концерну Міністерства оборони України. Термін дії довіреності до 12.09.2010 року (а.с.19, том 2).

З договору купівлі-продажу від 24.06.2009 року відомо, що його укладено між Концерном «Віськторгсервіс» в особі начальника Філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування Концерну «Військторгсервіс» Свідерського Г.М. (продавець), який діяв на підставі довіреності, посвідченої 12.09.2007 року за реєстровим №4165 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.Я. з однієї сторони та ОСОБА_1 (покупець) з другої сторони, згідно п.1.1., п.2.1. якого продавець передав (продав) у власність, а покупець прийняв (купив) у власність майно - нежитлову будівлю, загальною площею 1716,0 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Ціна нерухомості становить 252194,04 гривні (а.с.10, том 1).

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав ведення на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №131004949 від 16.07.2018 року, ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі, загальною площею 1716 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.22, том 2).

25.06.2005 року наказом Міністра Оборони України №358 «Про створення державного господарського об`єднання Концерн «Військторгсервіс» і затвердження його статуту, створено державне господарське об`єднання Концерн «Військторгсервіс» (а.с.25-26, том 2).

05.04.2007 року наказом Міністра Оборони України №135 про реорганізацію державного підприємства Міністерства Оборони України Управління торгівлі Західного оперативного командування, реорганізувавши його шляхом приєднання до концерну Військторгсервіс, визначивши останнє правонаступником всіх майнових прав та обов`язків державного підприємства Міністерства Оборони України Управлінні торгівлі Західного оперативного командування (а.с.27-29, том 2).

З листа Генеральної прокуратури України №10/2-1698 від 15.03.2006 року відомо, що Генеральною прокуратурою України розглянуто звернення Концерну «Військторгсервіс» щодо законності дій керівництва Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України після скасування Міністром оборони України довіреності від 04.10.2004 року. Встановлено, що 04.10.2004 року Міністром оборони України відповідно до ст.ст. 244, 246 Цивільного кодексу України видано довіреність №220/2071, якою уповноважено начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України Пукіра П.Н. на представництво майнових та інших немайнових інтересів Міністерства оборони України. Серед інших прав вказану службову особу зазначеною довіреністю уповноважено надавати від імені Міністерства оборони України підприємствам (установам) військової торгівлі висновків (дозволів) на відчуженні майна, що закріплене за ними на праві повного господарського відання. Реалізуючи надане право зазначеною службовою особою надано такі дозволи ряду підприємств військової торгівлі. 12.02.2005 окремим дорученням Міністр оборони України повідомив ОСОБА_4 про скасування вищевказаної довіреності і 17.02.2005 року вона була повернута по належності до Адміністративного департаменту Міністерства оборони України. Відповідно до п.3 ст.249 Цивільного кодексу України права та обоз`язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочику представником до того, як він довідався або міг довідатись про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність. Таким чином, дозволи видані начальником Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України Пукіром П.Н. підприємствам (установам) військової торгівлі на відчуження майна, що закріплене за ними на праві, повного господарського відання до моменту скасування вказаної вище довіреності вважаються дійсними на час їх дії і можуть використовуватись підприємствами за призначенням (а.с.30, том 2).

Згідно листа Першого віце-прем`єр міністра України від 06.08.2009 року Міністерству оборони України поставлено вимогу проаналізувати інформацію про кількість наданих Фондом державного майна України протягом 2008-2009 років погоджень на відчуження державного майна з метою забезпечення захисту інтересів держави (а.с.32, том 2).

Окрім нього, як вбачається із публікацій за 2009 та 2010 роки Головним управлінням КРУ України проведено ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Концерну «Військторгсервіс», зокрема, на веб-сайті Державної аудиторської служби України (а.с.33, том 2).

Згідно листа Державної фінансової інспекції у Львівській області №08-16/4434 від 10.06.2013 року, в 2009 році Контрольно-ревізійним управлінням у Львівській області проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» Концерну "Військторгсервіс» за період з 01.01.2007 року по 31.01.2009 року (за результатами якої складено довідку від 03.04.2009 року (а.с.35, том 2)), та вказано, шо за цей період при відчуженні нерухомого майна Філія керувалася дозволами Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України наданими Державному підприємству Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» ще у 2004 році (а.с.34, том 2).

Також даним листом повідомлено, що голов КРУ проінформовано Генеральну прокуратуру України листом №08-17/929 від 02.06.2009 року про результати вказаної ревізії.

Окрім цього, згідно акта службового розслідування від 27.09.2009 року, затвердженого т.в.о. Міністра оборони України В.В.Івашенком, на виконання наказу Міністерства оборони від 21.08.2009 року №418 було проведено службове розслідування щодо встановлення повноти виконання службових обов`язків Генерального директора Концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_4 , в тому числі і з приводу реалізації дозволів на відчуження нерухомого майна (а.с.37, том2).

Листом від 16.09.2009 року голові комісії із проведення службового розслідування - Головному інспектору Міністерства оборони України Єжелю М.Б. за підписами чотирьох посадових осіб Міністерства оборони України повідомлено, що з метою усунення недоліків, встановлених контролюючими органами керівником Концерну було подано 76 позовів до суду про розірвання цивільно-правових угод, які порушують інтереси концерну та держави, стягнення заборгованості, повернення майна із незаконного володіння та використання. Питання дотримання законності при здійсненні відчуження частини основних фондів шляхом проведення аукціонів було обревізовано ГоловКРУ та його регіональними підрозділами, що здійснювали ревізію фінансово-господарської діяльності Концерну у 2009 році. Можливості Концерну «Військторгсервіс» здійснювати відчуження частини основних фондів було передбачено затвердженими Міністром оборони України річними фінансовими планами концерну (а.с.41-44, том 2).

За результатами вказаного службового розслідування Першим віце-прем`єр міністром України на адресу Міністерства оборони України та Генеральної прокуратури України було скеровано листа від 06.10.2009 року, яким звернуто увагу на поверхневість розслідування та поставлено вимогу вжити дієвих заходів реагування відповідно до законодавства (а.с.45, том 2).

Відповідно до п.п. «и» п.2 ст. 7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» від 21.09.2006 року Фонд державного майна України відповідно до законодавства дає дозвіл (погодження) на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством.

Пунктом 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №803 від 06.06.2007 року (далі Порядок) встановлено, що відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами. Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається суб`єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна.

Відповідно до змісту п. 8 вказаного Порядку рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним суб`єктом управління у формі розпорядчого акта, а про відмову в наданні такої згоди у формі листа. Рішення про погодження чи відмову в погодженні відчуження майна надається Фондом державного майна у формі листа.

Як було встановлено в ході розгляду справи Концерн «Військторгсервіс» в особі керівника Пукіра П.Н. виданою довіреністю уповноважив начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування «Військторгсервіс» на укладання від імені Концерну будь-яких договорів щодо відчуження належного Концерну будь-якого нерухомого майна (втому числі будівлі, приміщення, споруди), а також договори оренди (в тому числі цілісних майнових комплексів) з дозволу органу управління майном.

Керівник філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування «Військторгсервіс» використовуючи дану довіреність 24.06.2009 року уклав договір купівлі- нежитлової будівлі загальною площею 1716 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, суд звертає увагу на те, що керівник філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування «Військторгсервіс» як і безпосередньо керівник Концерну «Військторгсервіс» Пукіра П.Н.. який видав доручення на начальника філії Свідерського Г.М. на відчудження об`єктів нерухомості Міністерства оборони України та Концерну діяли протиправно та з грубим перевищенням своїх посадових повноважень і без погодження з органом управління майном - яким відповідно до Статуту Концерну є Міністерство оборони України і незаконно уклали договір купівлі-продажу з ОСОБА_1 .

Отже, на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу законодавцем чітко було визначено порядок відчуження державного майна, яке перебуває у господарському віданні державних підприємств.

Як убачається з матеріалів справи, рішень про надання згоди на відчуження спірного майна, укладення спірного договору купівлі - продажу Міністерством оборони України, як суб`єктом управління майном, не приймалось у відповідності до вказаного Порядку та Фондом державного майна таке відчуження не погоджувалось.

А, 12.02.2005 року у зв`язку із окремим дорученням Міністра оборони України про скасування виданих раніше довіреностей, щодо реалізації керівниками підпорядкованих установ повноважень від Міністерства оборони України та відкликання їх перших примірників, довіреність від 04.10.2004 року №220/2071 втратила свою чинність.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власнику товару.

Відповідно до ч. 5 ст. 657 ЦК України встановлено, що особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватись законом.

Конституцією України встановлює право кожного володіти, користуватись та розпоряджатися своєю власністю (ч.1.ст.41), а також рівність суб`єктів права власності перед законом (ч.4.ст.13). Правовий режим власності порядок і умови набуття та припинення права власності, а також права володіння. користування та розпорядження майном визначаються законами.

Згідно статті 317 ЦК України право розпорядження майном, належить власникові.

Відповідно до ст.116 Конституції України, Кабінет Міністрів України забезпечує рівні умови розвитку всіх форм власності; здійснює управління об`єктами державної власності відповідно до закону, спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади.

Частинами 2, 3 статті 326 ЦК України встановлено, що від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Управління об`єктами державної власності відповідно до статті 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Об`єктами управління державної власностів силу вимог частини 1 статті 3 цього Закону, серед іншого, є державне майно, надане суб`єкту господарювання на праві господарського відання відповідно до норм чинного законодавства.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, відповідно ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно ч.2 ст.203 ЦК України, особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України).

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5 та ч.6 ст. 203 ЦК України, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, внаслідок укладання спірного договору нежитлової будівлі, загальною площею 1716 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 вибула з державної власності всупереч встановленого законом порядку і умов набуття та припинення права власності, поза волею власника та інтересів держави.

Всупереч встановленому законодавством порядку та вищезазначених норм законодавства спірний договір укладено, а державне майно відчужене без дозволу (погодження) Фонду державного майна України та без згоди органу, до сфери управління якого воно належить, оскільки в той час рішення суб`єкта управління майном - Міністра оборони України було заблоковано (відкликано). Крім того, за дорученням Кабінету Міністрів України всі погодження на відчуження державного майна державних підприємств Міноборони надані у 2009 році були відкликані.

Суд вважає, що відчуження спірного державного майна було здійснено поза волею власника, всупереч інтересам держави і суспільства, а особа, яка вчиняла правочин не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності. Відповідно не було додержано вимог, необхідних для чинності правочину, визначених ст.203 ЦК України.

Додатковим доказом в підтвердження того, що в подальшому, до теперішнього часу, будь-яких рішень, погоджень, дозволів, щодо відчуження спірних об`єктів нерухомості ні Міністерством оборони України, ні Фондом державного майна України не приймалось та не надавалось підтверджується також листом Фонду державного майна України №10-24-10869 від 04.06.2020 року.

Згідно з п. 5 ст. 116 Конституції України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, Кабінет Міністрів України забезпечує рівні умови розвитку всіх форм власності; здійснює управління об`єктами державної власності відповідно до закону.

Кабінет Міністрів України, своїм Дорученням від 07.05.2009 року № 24796/0/1-09, як вищий орган у системі виконавчої влади, який здійснює управління об`єктами державної власності відповідно до закону, спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади (ст.116 Конституції України) зобов`язав Фонд державного майна зупинити надання погоджень на відчуження та оренду державного майна державних підприємств Міноборони, а погодження, надані на відчуження державного майна у 2009 році відкликати.

Так, статтею 5 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» передбачено, що Кабінет Міністрів України є суб`єктом управління, що визначає об`єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об`єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб`єктам управління, визначеним цим законом. Кабінет Міністрів серед іншого і визначає порядок відчуження та списання об`єктів державної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону суб`єктами управління об`єктами державної власності є, окрім іншого, міністерства та інші органи виконавчої влади.

Частиною 1 ст.3 Закону визначено, об`єктами управління державної власності є - поміж іншого майно, яке передане державним господарським об`єднанням.

Статтею 7 Закону передбачено, що стосовно нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного майна Фонд державного майна України дає дозвіл (погодження) на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством.

Зокрема, згідно з ч. 5 ст. 75 Господарського кодексу України передбачено, що державне комерційне підприємство не має права відчужувати майнові об`єкти, що належать до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законом. Розпоряджатися в інший спосіб майном, що належить до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені цим Кодексом та іншими законами.

Відчуження нерухомого майна, а також повітряних і морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту здійснюється за умови додаткового погодження в установленому порядку з Фондом державного майна України. Фонд державного майна України виступає організатором продажу нерухомого майна в порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 року №803 рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майн приймається суб`єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна України.

Відповідно до п. 8 Порядку рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним суб`єктом управління у формі розпорядчого акту, а про відмову в наданні такої згоди - у формі листа. Рішепння про погодження чи відмову в погодженні відчуження майна надається Фондом державного майна у формі листа.

За умовами п. 50 постанови Кабінету Міністрів України №803 від 06.06.2007 року «Про затвердження об`єктів державної власності» рішення про надання згоди суб`єктом управління на відчуження майна дійсне до закінчення строку дії погодженого висновку про вартість такого майна. Погоджений висновок про вартість майна, згідно п. 12 ч. 2 цієї Постанови діє не більше як 12 місяців з дати його погодження, в зв`язку з чим, рішення про надання згоди суб`єктом управління на відчуження майна дійсне 12 місяців.

У зв`язку з викладеним, відчуження спірного нерухомого майна можливе лише за наявності відповідного дозволу Міністерства оборони України, погодженого з Фондом державного майна України, яке як свідчать обставини справи ні Міністерство оборони України, ні Фонд державного майна України не надавали.

Більше того, в ході розгляду справи було доведено, що довіреність видана ОСОБА_4 в подальшому була відкликана окремим дорученням Міністра оборони України від 04.10.2004 року та повернута Міністерству оборони України 17.02.2015 року.

Крім того, не можуть бути прийняті до уваги як погодження дій по відчуженню нерухомого майна з боку Міністерства оборони України посилання відповідача ОСОБА_1 на дозвіл Головного управління торгівлі тилу МО України від 18.10.2004 року №140/3/1369/28 «Про надання дозволу на відчуження». Так, як даний дозвіл наданий ще до прийняття вказаних нормативно- правових актів, та їх нормам не відповідають.

Таким чином, суд вважає, що всупереч чинному законодавству начальник головного управління торгівлі ОСОБА_4 протиправно видав доручення на керівника філії ОСОБА_6 за яким останній вчинив незаконний правочин та відчужив нерухоме державне майно ОСОБА_1 без відома Міністерства оборони України не маючи на це відповідних повноважень.

Крім того, в листі розпорядженні від 18.10.2004 року, на які посилається відповідач як на згоду Міністерства оборони відчужити нерухоме майно не має будь-яких посилань, що право на це відчуження надається від імені Міністерства оборони України саме ОСОБА_4 , також зазначено, що Головне управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України, а не Міністерство оборони України дозволяє провести відчуження майна, а тому виданий лист взагалі не може вважатися згодою МОУ.

Додатковим доказом протиправності дій ОСОБА_6 при укладанні договору купівлі-продажу з ОСОБА_1 та незаконності його укладення є те, що дозвіл на відчуження нерухомого майна на який посилаються суди, датований 18.10.2004 року (доручення від 04.10.2004 року), тоді як договір купівлі-продажу був укладений аж 24.06.2009 року, тобто через 4 роки після дозволу МОУ, що грубо суперечить п. 50 постанови Кабінету Міністрів України №803 від 06.06.2007 року «Про затвердження об`єктів державної власності», та вказує на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу дозвіл МОУ на відчуження нерухомого майна вже не був дійсним.

Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно врахувати, що згідно ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, в встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Так, відповідно до ч. 1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, суд вважає такі достатніми для задоволення позову прокурора про визнання недійсним договору купівлі-продажу, оскільки оспорюваний правочин - договір купівлі-продажу, вчинено від імені продавця без необхідного обсягу цивільної дієздатності за відсутності волевиявлення власника майна, без дотримання процедури відчуження майна, а тому такий правочин слід визнати недійсним.

Що стосується строку позовної давності, про застосування якого заявлено стороною відповідача, то при вирішенні вказаного питання слід вказати на таке.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи-носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

У постанові від 20.06.2018 року у справі №697/2751/14-ц (провадження №14-85цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.

Зазначений висновок конкретизований Великою Палатою Верховного Суду: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки, тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду в разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядуання чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження що до захисту таких інтересів.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи.

Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституція України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Так, розуміючи важливість дотримання оптимального балансу між забезпеченням реалізації права особи на доступ до правосуддя та принципом правової визначеності. Європейський Суд з прав людини сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» тощо).

Аналіз практики ЄСПЛ дозволяє виокремити такі фундаментальні обгрунтування на користь прийняття рішення про поновлення пропущеного строку звернення до суду: рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві; щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (справа «Белле проти Франції»); не можуть бути встановлені обмеження щодо реалізації права на судовий захист у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (справа «Мушта проти України»); суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя, а також перешкоджати використанню доступних засобів правового захисту (справа «Станьо проти Бельгії»), у спорах про захист речових прав власника нерухомого майна строки позовної давності не застосовуються, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв`язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.

Такої позиції дотримується Верховний Суд, визначаючи, що позови про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, а також позови про витребування майна з чужого незаконного володіння можуть бути пред`явлені протягом періоду порушення права власності, яке визнається триваючим.

Відповідна позиція Верховного Суду відображена у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №904/9159/16 та від 22.03.2018 у справі №904/12521/16 щодо застосування віндикації. Варто зазначити, що таку судову практику було започатковано ще з прийняттям постанови Верховного Суду України від 05.10.2016 р. у справі №916/2129/15.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК). перебіг якої, відповідно до частини 1 статті 261 ЦК починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом частини 1 статті 261 ЦК для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Таким чином, протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливою є також і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (такий правовий висновок наведено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.04.2018 у справі № 902/538/14).

У разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12.04.2017 року у справі № 6- 1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц).

Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала у п. 66 постанови від 17.10.2018 року по справі № 362/44/17 (14-183цс18): позовна давність починає обчислюватись з дня, коли про порушене право або про особу, яка його порушила довідався або міг довідатись прокурор у таких випадках: 1) Прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався, або мав об`єктивну можливість довідатись (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Представник відповідача посилається на пропуск позивачем - заступником військового прокурора Івано-Франківського гарнізону Західного регіону України трирічного строку на звернення до суду з позовом в інтересах Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі продажу нерухомого майна від 24.06.2009 року, а саме нежитлової будівлі загальною площею 1716 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, як встановлено в судовому засіданні у травні 2014 року Івано-Франківський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері звернувся в суд з позовом в інтересах Держави в особі Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 третя особа Фонд державного майна України, про визнання за державою Україна в особі Міністерства оборони України права власності па нежитлове приміщення (будівлю), загальною площею 1716 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язання ОСОБА_1 повернути до державної власності в особі Міністерства оборони України вказане спірне нежитлове приміщення (справа № 455/764/14).

Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 13.03.2015 року в позові відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15.06.2015 рішення районного суду залишено без змін, однак виключено із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на пропуск прокурором строку на звернення до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.12.2015 рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 13.03.2015 та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15.06.2015 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 18.08.2016 року у задоволенні позову Івано-Франківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Коцерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 з участю третьої особи без самостійних вимог Фонду державного майна України, про визнання права власності та витребування майна - відмовлено повністю.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 15.11.2016 року скасовано рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 18.08.2016 року та ухвалено нове, яким відмовлено в позові з мотивів обрання прокурором невірного речово-правового способу захисту порушеного права.

Крім того, судова палата у цивільних та господарських справах Верховного суду України Постановою від 16.09.2015 року у справі №439/554/13, яка розглядала аналогічну справу про витребування майна Концерну «Військторгсервіс» та Міністерства оборони України з чужого незаконного володіння, прийшла до висновків, що з метою вирішення питання про неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права в тому числі в питанні пропуску строку звернення до суду встановили, що згідно зі статтею 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому положеннями ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з моменту коли особа дізналась або могла дізнатись про порушення свого права.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи-носія порушеного права (ін тересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

У даному випадку перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів, а тому строк позовної давності не є порушеним.

Відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників,а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Оскільки з позовом до ОСОБА_1 щодо оспорюваної будівлі, яка була відчужена за договором прокурор звернувся в травні 2014 року у справі №455/764/14 та згідно даних ЄДРСР провадження у вказаній справі відкрито ухвалою від 11.06.2014 року, а з позовом у справі №455/4/17 прокурор звернувся 03.01.2017 року, провадження в якій відкрито 22.02.2017 року, то строк звернення до суду не пропущено, а твердження представника відповідача про порушення прокуратурою строків звернення до суду є безпідставними та такими, що не можуть бути прийняті до уваги судом.

Суд констатує, що, пред`явлення даного позову прокурора в особі позивачів викликано саме захистом інтересів держави у суді, оскільки останніми, як уповноваженими органами з управління об`єктами державної власності, заходів не вжито щодо оскарження у суді відчуження об`єктів нерухомості державної власності та повернення їх у державну власність до часу звернення з даною позовною заявою.

У постанові від 26.05.2020 року у справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду уточнила свої висновки, зроблені у постанові від 15.10.2019 у справі №903/129/18 та у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №927/246/18 від 16.04.2019 року у справах №910/3486/18 та №925/650/18, від 17.04.2019 року у справі №923/560/18 від 18.04.2019 року у справі №913/299/18 від 13.05.2019 року у справі №915/242/18 у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 року у справі №0440/6738/18, вказавши, що прокурор, звертаючись до суду із позовом має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Відтак, суд не бере до уваги доводи сторони відповідача про пропуск прокурором строків на звернення до суду з позовною заявою.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позов Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції в спірних відносинах є Міністерство оборони України, концерн «Військторгсервіс» в частині визнання недійсним договору є підставним і підлягає до часткового задоволення.

Що стосується позовної вимоги щодо застосування наслідків недійсності правочину, а саме шляхом виселення ОСОБА_1 , то в даному випадку суд звертає увагу що застосування такого наслідку недійсності правочину не відповідатиме ст.216 ЦК України, а відтак задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 5160,91 гривень.

Керуючись ст.ст.13, 41, 116 Конституції України,ст.ст.16, 202, 203, 215, 317, 326, 287, 388, 655, 657, 658 ЦК України, ст.ст.4, 12, 13, 76, 77, 78, 81, 89, 95, 259, 263-265, 326 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 24.06.2009 року, укладений між ОСОБА_1 та Державою в особі Міністерства оборони України в особі філії Управління Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс».

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, юридична адреса: м.Львів, вул.Клепарівська, будинок №20, поштовий індекс 79007, код ЄДРПОУ - 38326057, судовий збір в розмірі 5160 (п`ять тисяч сто шістдесят) гривень 91 копійку.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення , якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Дата складання повного судового рішення 04.08.2023 року.

Суддя Пошивак Ю.П.