Єдиний унікальний номер судової справи: 225/125/23
Номер провадження: 2-о/225/6/2023
Дзержинський міський суд Донецької області
=======================================================================
РІШЕННЯ

іменем України

08 лютого 2023 року Дзержинський міський суд Донецької області

у складі головуючого-судді Челюбєєва Є.В.,

за участю секретаря Панасенко Г.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою представника заявника адвоката Остапенка Андрія Ігоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , заінтересована особа: Посольство України в Ліванській Республіці про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

Представник заявника ОСОБА_2 звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 з заявою про встановлення факту постійного проживання громадянина України ОСОБА_1 та її дитини ОСОБА_3 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

У обґрунтування заяви зазначив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має громадянство України та від свого народження постійно проживала у м. Донецьк Донецької області.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у неї народилася дочка ОСОБА_3 , батьком якої є громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_4 .

Оскільки дитина народилася на території СРСР (УРСР) та її матір-заявник мала радянське громадянство, то дитина набула громадянство СРСР за народженням, а після проголошення Незалежності України - громадянство України, але за умови постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Згідно з листом Посольства України в Ліванській Республіці, у зв`язку з окупацією частини території України, перевірити факт постійного проживання ОСОБА_5 у м. Донецьку станом на 24.08.1991 не вбачається можливим, а відтак і визначити її належність до громадянства України.

За загальним правилом, місцем проживання дитини, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Отже, місце проживання доньки заявниці станом на 1991 рік (у віці до 1 року) було невід`ємно пов`язане з місцем проживання самої заявниці.

На підставі Указу Президента України від 14 квітня 2014 року «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» на території Донецької області розпочалася антитерористична операція, яка з 30 квітня 2018 року була переформатована в Операцію Об`єднаних Сил.

Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ було затверджено Указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні». З 05 год. 00 хв. 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який на день звернення до суду триває.

Відповідно до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 10 листопада 2022 року, затвердженого Наказом Мінреінтеграції від 25.04.2022 № 75 (в редакції наказу від 17.11.2022 № 273), Донецька міська територіальна громада є тимчасово окупованою територією.

Загальновідомо, що окупація м. Донецька триває безперервно з 2014 року.

З цих причин встановити відповідний факт в позасудовому порядку (одержати або відновити документи, що посвідчують цей факт) наразі неможливо, на що звертається увага й в листі Посольства України в Ліванській Республіці.

З цих причин заявниця змушена звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання разом з дитиною на території України станом на 24.08.1991.

Представник заявника в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, заявлені вимоги підтримує повністю.

Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Суд, розглянув заяву та додані матеріали, повно та всебічно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об`єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Встановлення факту постійного проживання на території України є також підставою для оформлення належності до громадянства України.

Судом встановлено, що причиною звернення заявника до суду з даною заявою стало те, що вона не може, без встановлення факту її постійного проживання на території України разом з дочкою станом на 24.08.1991, оформити дочці громадянство України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 (прізвище при народженні - ОСОБА_6 ) у м. Донецьку Донецької області (УРСР), що підтверджується Свідоцтвом про народження серії ДИЗ НОМЕР_1 , виданим відділом ЗАГСу виконкому Ленінської райради народних депутатів м. Донецька, де її батьками записані ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

06.09.1990 у м. Донецьку Донецької області ОСОБА_1 уклала шлюб з громадянином Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис про шлюб № 1257, спільне прізвище подружжя після реєстрації шлюбу - ОСОБА_9 , що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим повторно 20.07.1995 Міським відділом реєстрації актів громадянського стану (м. Донецьк).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Донецьку Донецької області у подружжя народилася донька ОСОБА_3 , про що свідчить Свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане 01.11.1990 відділом ЗАГСу м. Донецька (Ворошиловський район), актовий запис № 747.

На момент народження дитини заявник була зареєстрована та постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно копії заяви на видачу паспорта (форма №1) від 23.11.1990, вбачається, що місцем проживання ОСОБА_1 значиться саме АДРЕСА_2 .

Згідно копії другої сторінки (зворот) Картки прописки (форма А), ОСОБА_1 в період часу з 21.08.1987 по 16.08.1995 прописана в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 та виписана у зв`язку з переїздом за іншою адресою ( АДРЕСА_3 ). Копія першої сторінки картки прописки у заявника не збереглася.

Як вбачається з копії трудової книжки заявника, в період з 15.08.1988 по 05.10.1993 ОСОБА_1 працювала в Донецькому державному інституті кольорових металів (м. Донецьк) на посаді оператора обчислювальних машин, що підтверджується записами в її трудовій книжці (записи №№ 1-4). В січні та березні 1990 року, березні та липні 1992 року, а також в січні 1993 року, отримувала різного роду заохочення за місцем роботи (записи №№ 1-5 «Відомості про заохочення» в трудовій книжці).

03.06.1992 ОСОБА_1 отримала диплом Донецького заочного хіміко-технологічного технікуму (м. Донецьк), в якому навчалася в період з 1989 по 1992 рр. за спеціальністю «Монтаж та налагодження систем контролю та автоматизації» (технік-електромеханік).

З 02.01.1994 по 30.03.1994 у м. Донецьку Донецької області заявник навчалася на курсах перукарів, що підтверджується Посвідченням, виданим КПФ «Свято».

Чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_4 у період з 1989 по 1995 навчався на денному відділенні Донецького державного медичного університету за фахом «Лікувальна справа», про що свідчить Диплом серії ДІ№002167, виданий 20.06.1995, а також Свідоцтво серії НОМЕР_3 про навчання у період з 1989 по 1995 на курсах викладачів російської мови, видане 20.04.1995 р.

В Положенні про паспортну систему в СРСР, затвердженому Постановою Ради Міністрів СРСР від 28.08.1974 № 677, передбачалося, що громадяни підлягають у встановленому порядку прописці за місцем проживання, а також прописці або реєстрації за місцем тимчасового проживання і виписці при виїзді з місця проживання (пункт 6); громадяни прописуються за місцем проживання (пункт 22).

Отже, прописка засвідчувала, зокрема, місце постійного проживання особи.

В пункті 6 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою ВРУ від 26.06.1992 № 2503-ХІІ, було зазначено, що в паспорті робляться відмітки про реєстрацію місця проживання громадянина.

Відповідно до частини другої статті 16 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання особи, яке на день набрання чинності цим Законом підтверджувалося пропискою або було відповідно зареєстроване, вважається зареєстрованим.

03.10.1997 ОСОБА_1 була документована паспортом громадянина України серії НОМЕР_4 , виданим Великоновосілківським РВ УМВС України в Донецькій області, а 20.03.2018 в установленому порядку вклеїла до паспорта нову фотокартку. Згідно записів в паспорті, з 25.03.1996 по 15.10.1997 заявниця була прописана в селищі Розлив Великоновосілківського (Волноваського) району Донецької області, а з 17.10.1997 по 16.01.1998 у м. Донецьку. З 19.01.1998 до 22.08.2008 вона знову була прописана (зареєстрована) в селищі Розлив, а з 26.08.2008 по сьогоднішній день місце її проживання зареєстроване у АДРЕСА_3 .

06.06.2008 у Великоновосілківській ДПІ Донецької області ОСОБА_1 отримала Картку фізичної особи-платника податків.

Згідно листа Державної міграційної служби України від 07.11.2022 вих. № 6.2- 11092/3.1-22 вбачається, що ОСОБА_1 не зверталася до Державної міграційної служби України та/або підпорядкованих йому територіальних органів (територіальних підрозділів) із заявою про оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання і щодо неї не приймалося рішення про оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання.

В статті 12 Закону СРСР від 1978 року «Про громадянство СРСР» було визначено, що при різному громадянстві батьків, з яких один на момент народження дитини перебував у громадянстві СРСР, дитина є громадянином СРСР: 1) якщо вона народилася на території СРСР.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України від 08.10.1991 N 1636-ХІІ «Про громадянство України» громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення Незалежності України (24.08.1991) постійно проживали на території України.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд, оцінивши належність, допустимість і достовірність доказів, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, доходить висновку про доведеність заявником факту, що станом на 24.08.1991 заявник разом з дитиною проживали на території України у м. Донецьк Донецької області, про що свідчать відомості про місце укладення шлюбу та народження дитини, про роботу та навчання заявника.

З огляду на вказане, заява підлягає задоволенню повністю.

Керуючись ст.ст.12,81,263-265,341,342 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву представника заявника адвоката Остапенка Андрія Ігоровича (36008, Полтавська область, м.Полтава, вул.Європейська, 146-А, офіс 511), який діє в інтересах ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ), заінтересована особа: Посольство України в Ліванській Республіці (40268, Ліван, Бейрут, Гірський Ліван, Округ Баабда, Баабда, вул.Антуана Ель Райєса) про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити.

Встановити факт постійного проживання громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо воно не проголошувалося з дати складання повного його тексту, у порядку, передбаченому підпунктом 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року.

Суддя Є.В. Челюбєєв