КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Григоренко І.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3203/2023
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 18 листопада 2022 року про передачу на розгляд іншого суду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за участю третіх осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сліпченко Наталії Вікторівни, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юр-Капіноса Андрія Євгеновича про визнання заповіту недійсним,

встановив:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за участю третіх осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сліпченко Н.В., Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юр-Капіноса А.Є. про визнання заповіту недійсним.

Позивачка просила суд: визнати недійсним заповіт ОСОБА_8 від 04 червня 2021 року, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліпченко Н.В.; визнати недійсним заповіт ОСОБА_8 від 07 липня 2021 року, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліпченко Н.В.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01 серпня 2022 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01 серпня 2022 продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18 листопада 2022 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за участю третіх осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сліпченко Н.В., Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юр-Капіноса А.Є. про визнання заповіту недійсним, - передано на розгляд за підсудністю до Селидівського міського суду Донецької області (85400, Донецька область, м. Селидове, вул. Пушкіна 4).

Не погоджуючись із такою ухвалою, позивачка ОСОБА_1 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права просить ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 18 листопада 2022 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до Печерського районного суду м. Києва.

Своїм правом на подачу відзиву інші учасники справи не скористались.

За правилами ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про передачу справи на розгляд іншого суду (п.9 ч.1 ст.353 ЦПК) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернулась із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними заповітів ОСОБА_8 .

Ухвалюючи рішення про передачу справи на розгляд іншого суду, суд першої інстанції керувався тим, що сторони зареєстровані в м. Донецьк, частина майна померлої знаходиться в м. Донецьк, тому справу слід передати до суду за зареєстрованим місцем проживання відповідача-1 ( ОСОБА_2 ): АДРЕСА_1 , що територіально належить до юрисдикції Ворошиловського районного суду міста Донецька (розпорядженням від 02 вересня 2014 року № 2710/38-14 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про визначення територіальної підсудності справ» підсудність змінено на Селидівський міський суд Донецької області).

Апеляційний суд не погоджується із висновком суду з таких підстав.

Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п.1 ст.6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що суд буде вважатися встановленим законом лише за умови, що він утворений безпосередньо на підставі закону, діє в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції й у законному складі суду.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Статтями 27, 28, 30 ЦПК України врегульовано питання загальної територіальної підсудності за місцем проживання (місцезнаходженням) відповідача, підсудності справ за вибором позивача та виключної підсудності.

За загальним правилом територіальної підсудності, яке закріплене в ч.ч.1,2 ст.27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Виняток з вказаного правила становить альтернативна підсудність (стаття 28 ЦПК України) та виключна підсудність (стаття 30 ЦПК України).

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України).

Відповідно до п.п.6 п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.

Згідно з роз`ясненнями, які викладені у пунктах 41, 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключну підсудність встановлено для позовів, які виникають щодо нерухомого майна (ч.1 ст.30 ЦПК України). Згідно з положеннями ст.181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст.358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст.ст.364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст.ст.370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

Згідно з пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна та застосування наслідків недійсності пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Кваліфікація об`єктів як нерухомого майна здійснюється відповідно до статей 181, 190 та 191 ЦК. При цьому за місцезнаходженням нерухомого майна повинні пред`являтися також позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому (щодо інвестиційних договорів про будівництво нерухомого майна, договорів про участь у фонді фінансування будівництва тощо).

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема, щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно, тощо.

Віднесення позовів до виключної підсудності здійснюється, виходячи із критерію їх виникнення з приводу нерухомого майна, навіть коли вимоги не заявлені безпосередньо відносно самого нерухомого майна.

Поняття «позови, що виникають з приводу нерухомого майна`є ширшим, ніж поняття «позови, де предметом спору є нерухоме майном», а тому правило вищевказаних норми розповсюджується і на позови щодо будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно та речових (немайнових) прав на власне чи чуже нерухоме майно.

Згідно з ч. 1 ст.30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Відповідно доп.1 ч.1 ст.31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачка звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним заповітів від імені померлої ОСОБА_8 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина на грошові кошти, коштовності та інше майно, що зберігаються в індивідуальному сейфі № НОМЕР_1 у приміщенні Печерського відділення АТ КБ «Глобус», квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_3 та частину квартири АДРЕСА_4 .

Позивачка вказувала, що є невісткою спадкодавиці та має дітей - онуків спадкодавці. Після відкриття спадкової справи позивачка дізналась про існування заповітів, якими померла заповіла своє майно відповідачам: племінниці заповідачки ОСОБА_2 (грошові кошти, коштовності інше майно та квартиру в м. Києві) та ОСОБА_3 (частину квартири в м. Донецьку).

Посилаючись на те, що ОСОБА_8 на час складення заповітів була хворою, не повністю усвідомлювала свої дії та керувала ними, позивачка просила визнати вказані заповіти недійсними.

Право на спадкування є не абстрактним, а цілком конкретним і невіддільне від предмету спадкування (спадкового майна). Таким же конкретним є і питання визнання заповіту недійсним, оскільки, його кінцевими метою і результатом є реалізація (захист) права спадкоємців за законом на спадкування певного майна (частки в ньому), тобто, набуття в порядку спадкування у власність майна чи унеможливлення такого

Відповідно до ч.1 ст.30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

За правилами ч.2, ст.31 ЦПК України справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.

Як визначено ч. 6 ст.188 ЦПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства. Розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог.

За змістом п.п.2-3п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», якщо після відкриття провадження у справі і до початку судового розгляду виявиться, що заяву було прийнято з порушенням правил підсудності, суд передає справу на розгляд належному суду незалежно від волевиявлення сторін. У разі виявлення під час проведення попереднього судового засідання чи під час судового розгляду справи по суті порушення правил виключної підсудності суд ухвалою передає справу на розгляд іншому суду.

Враховуючи, що спір стосується нерухомого майна, підсудність даної справи визначається за правилом виключної підсудності. Отже, виходячи з викладеного на вказані правовідносини положення ч.1 ст.27 ЦПК України не поширюються.

Тому помилковим є посилання суду на зареєстроване місце проживання відповідачів під час встановлення підсудності даної справи.

При цьому, як видно зі змісту позовної заяви, у спірних заповітах спадкодавиця заповіла відповідачам своє майно, а саме: грошові кошти, коштовності та інше майно, що зберігаються в індивідуальному сейфі № НОМЕР_1 у приміщенні Печерського відділення АТ КБ «Глобус», квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_3 та частину квартири АДРЕСА_4 .

Суд першої інстанції не врахував, що спірне нерухоме майно знаходиться не тільки у місті Донецьку, а і у місті Києві (квартира по АДРЕСА_5 ), тому дійшов помилкового висновку про наявність підстав для передачі справи на розгляд іншого суду.

Згідно з вимогами ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З урахуванням викладеного, ухвала суду підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 379 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 18 листопада 2022 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.І. Савченко