ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

19 січня 2023 року

м. Валки

справа № 610/1929/20

провадження № 22-ц/818/58/23

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Тичкової О.Ю., Маміної О.В.

за участю секретаря Сізонової О.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка представляє інтереси малолітнього сина ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Валки/1 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка представляє інтереси малолітнього сина ОСОБА_4 , про встановлення юридичного факту спільного проживання, визнання об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, визнання частково недійсним заповіту, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 липня 2021 року, ухвалене суддею Тесліковою І.І., -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка представляє інтереси малолітнього сина ОСОБА_4 , про встановлення юридичного факту спільного проживання, визнання об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, визнання частково недійсним заповіту.

В обгрунтування позову зазначає, що після розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_5 , в якому останні перебували з 04 квітня 1981 року по 24 січня 2017 року, сімейні стосунки між ними фактично не припинялися, а стали ще міцнішими і 04 лютого 2017 року вони вирішили придбати двокімнатну квартиру. За угодою з ріелторською конторою 04 лютого 2017 року їм була запропонована двокімнатна квартира в новобудові по АДРЕСА_1 , після огляду квартири вони погодилися її придбати і 23 лютого 2017 року за договором купівлі-продажу придбали вказану квартиру на ім`я чоловіка. Договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Машковою С.Л., реєстровий номер №849. Договір був внесений до державного реєстру речових прав на нерухоме майно 23 лютого 2017 року, номер запису про право власності 19173173. 15 січня 2018 року вони придбали ще одну квартиру за адресою АДРЕСА_2 для того, щоб здавати її в подальшому в оренду та розраховувати на ці грошові кошти як матеріальний додаток до невеликої пенсії.

Навесні 2017 року самопочуття її чоловіка значно погіршилося. Після довготривалого обстеження був встановлений діагноз про наявність онкологічного захворювання нейроендокринної карциноми. Під час проведення лікування вона приймала активну участь, весь цей час вона була поряд із чоловіком, підтримувала його і морально і фізично. 07 травня 2020 року вони вдруге зареєстрували шлюб, свідоцтво про шлюб НОМЕР_1 , актовий запис про реєстрацію шлюбу №36 від 07 травня 2020 року, місце реєстрації Балаклійський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Невдовзі після смерті чоловіка стало відомо про складений заповіт відповідно до якого ОСОБА_5 одноособово розпорядився без її на те згоди спільною сумісною власністю подружжя таким чином: Всю квартиру АДРЕСА_3 та всю квартиру АДРЕСА_2 він заповів сину ОСОБА_2 та онуку ОСОБА_4 у рівних частках кожному. Грошові заощадження в АТ «Райффайзен Банк Аваль» розрахунковий рахунок НОМЕР_2 IBAN заповів ОСОБА_2 та онуку ОСОБА_4 в рівних частках кожному. Увесь житловий будинок АДРЕСА_4 з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку, на якій розташований означений будинок заповів їй.

Вважає, що квартира АДРЕСА_3 та квартира АДРЕСА_2 , є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , яке було придбано під час перебування у фактичних сімейних відносинах та є спільною сумісною власністю подружжя у рівних частках. Вона не надавала згоди чоловікові на те, що він буде розпоряджатися спільною сумісною власністю подружжя на свій розсуд без урахування її прав та інтересів. Розірвання шлюбу з ОСОБА_5 24 січня 2017 року було суто формальним. Ведення спільного господарства та спільного сімейного бюджету не зупинялось. Подальші три роки вони фактично перебували у шлюбних відносинах.

Просить суд:

встановити юридичний факт спільного проживання ОСОБА_1 з померлим ОСОБА_5 в період з 24 січня 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 однією сім`єю без укладання шлюбу та перебування у фактичних шлюбних відносинах;

визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_2 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 на підставі визначення частки у праві спільної сумісної власності подружжя;

визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири АДРЕСА_2 на підставі визначення частки у праві спільної сумісної власності подружжя;

визнати частково недійсним заповіт складений 04 травня 2020 року ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жиляєвою Н.В.в частіні розпорядження майном, припинивши право на спадкування 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 та квартири квартири АДРЕСА_3 , синові заповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та онукові заповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в рівних частинах.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 липня 2021 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги, окрім доводів викладених у позовній заяві, зазначає, що вона не переривала спільного проживання та ведення спільного господарства зі своїм чоловіком ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що у свою чергу підтверджується поміж іншого, її витратами на лікування ОСОБА_5 , сплатою комунальних послуг за квартиру, в якій вони проживали, заправку спільного транспортного засобу, витратами на поховання ОСОБА_5 , фотоматеріалами, показаннями свідків.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту придбання спірного нерухомого майна на спільні кошти позивача та її померлого чоловіка ОСОБА_6 в інтересах сім`ї. Підстави для визнання заповіту частково недійсним позивачем не доведені.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з 04 березня 1981 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було укладено шлюб, зареєстрований 04 березня 1981 року в Савинській селищній раді Балаклійського району Харківської області, запис №11. Після укладання шлюбу ОСОБА_7 змінила своє прізвище на « ОСОБА_8 ».

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 24 січня 2017 року по справі №610/43/17 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було розірвано.

Рішення набрало законної сили 22 лютого 2017 року.

Після розірвання шлюбу, 23 лютого 2017 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Машковою С.Л., за реєстровим №849. Згідно умов договору ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_9 за 631 000грн. квартиру АДРЕСА_3 .

15 січня 2018 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Боговською Ю.Ю., за реєстровим №60. Згідно умов договору ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_10 за 26000,00 грн. квартиру АДРЕСА_2 .

07 травня 2020 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, зареєстрований Балаклійським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис №36.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 .

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, яка складається в т.ч. із:

квартири АДРЕСА_3 ;

квартири АДРЕСА_2 ;

житлового будинку АДРЕСА_4 , з надвірними будівлями та спорудами та земельної ділянки,

а також із грошових заощаджень в АТ «Райффайзен Банк Аваль», розрахунковий рахунок ІВАN НОМЕР_2 .

За життя, 04 травня 2020 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жиляєвою Н.В., відповідно до якого на випадок своєї смерті зробив розпорядження наступним чином:

всю належну квартиру АДРЕСА_3 , та квартиру АДРЕСА_2 заповів сину - ОСОБА_2 та онуку ОСОБА_4 в рівних частках кожному;

грошові заощадження в АТ «Райффайзен Банк Аваль», розрахунковий рахунок ІВАN НОМЕР_2 , заповів сину ОСОБА_2 та онуку ОСОБА_4 в рівних частках кожному;

весь належний ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_4 , з надвірними будівлями та спорудами на земельну ділянку, заповів ОСОБА_1 .

У позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що вказаний заповіт є частково недійсним, оскільки ОСОБА_5 розпорядився без її на те згоди спільною сумісною власністю подружжя, а саме, квартирою квартиру АДРЕСА_3 та квартирою АДРЕСА_2 , які були придбані під час перебування у фактичних спільних сімейних відносинах за їх спільні кошти.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Згідно із ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обовязків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-2253цс15 від 08 червня 2016 року.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом».

Відповідно до роз`яснень, даних у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Вирішуючи справу суд першої інстанції вірно виходив з того, що предметом доказування за позовом про встановлення фактичних шлюбних відносин є наявність обставин ведення сторонами спільного господарства, наявність в них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Відповідно до висновків, викладених у Постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 337/5266/15-ц, стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Періодичне спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні статті 74 СК України без наявності інших ознак сім`ї.

Надані позивачем докази не підтверджують факту спільного проживання сторін та наявність між ними фактичних шлюбних відносин у період з січня 2017 року по лютий 2018 року, який мав би юридичне значення.

В своїй апеляційній скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав оцінки акту обстеження від 09.07.2020 року, складеного депутатом Савинської селищної ради та довідці Савинського селищного голови від 06.07.2020 року.

Так, відповідно до довідки від 06 липня 2020 року селищного голови, дружина померлого ОСОБА_1 за свій рахунок поховала свого чоловіка, з яким тривалий час проживала разом та вони вели спільне господарство.

Отже, із зазначеної довідки не вбачається період спільного проживання та ведення спільного господарства ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

В акті обстеження від 09.07.2020 року, складеного депутатом Савинської селищної ради, зазначено, що подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1 з 2001 року спільно мешкали та вели спільне господарство.

Між тим, дані акту від 09.07.20 року частково спростовуться матеріалами справи, а саме беззаперечно встановлено, що у певний період ОСОБА_5 та ОСОБА_1 не проживали однією сім`єю, не вели спільного господарства, 24.01.2017 року між подружжям було розірвано шлюб.

Отже з вказаних доказів неможливо встановити, коли сторони відновили сімейні відносини та чи проживали разом на час придбання спірного нерухомого майна вони проживали разом.

Відповідно до декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017 рік ОСОБА_1 в п.2.2 Інформація про членів сім`ї суб`єкта декларування не зазначила ОСОБА_5 , як особу з якою спільно проживає, пов`язана спільним побутом, маючі взаємні права та обов`язки із суб`єктом декларування, у тому числі як особу, яка спільна проживає із суб`єктом декларування, але не перебуває з ним у шлюбі.

Крім того, така інформація і не зазначена у декларації на виконання функцій держави або місцевого самоврядування ОСОБА_1 перед звільненням, за охоплюємий період з 01 січня 2018 року по 02 липня 2018 року відповідно до ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції».

Доводи позивача про те, що інформація зазначена у наведених деклараціях не має доказового значення для вирішення цієї справи колегією суддів не приймаються, оскільки не ґрунтуються на законі.

В апеляційній скарзі позивач вказує, що суд у рішенні спотворив показання свідків, що допит свідків відбувався упереджено.

Між тим, із показань свідків, на які посилається позивач не можна беззаперечно встановити, що станом не час, коли було придбано спірне нерухоме майно, ОСОБА_11 . Та ОСОБА_1 вели спільне господарство, визнавали взаємні права та обов`язки, мали відносини притаманні подружжю.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 14.02.2018 по справі №129/2115/15-ц визначив, що покази свідків не можуть бути єдиною підставою встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки.

Матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів підтверджуючих ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї у спірний період часу. Вказані обставини під час апеляційного розгляду справи також встановлено не було.

Власне ставлення позивача до нині померлого подружжя, періодична участь позивача в сплаті комунальних послуг за майно яке належало померлому, спільний відпочинок та дозвілля, не є підтвердженням факту спільного проживання однією сім`єю, що узгоджується з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 552/196/20.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що у договорі купівлі-продажу квартири від 23 лютого 2017 року та у договорі купівлі-продажу квартири 15 січня 2018 року відсутні застереження, що вищезазначене майно було придбано за спільні кошті ОСОБА_5 та ОСОБА_1 відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій.

Матеріали справи також свідчать, що договір посередницьких послуг з пошуку об`єкта нерухомості від 04 лютого 2017 року, договір про наміри укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 04 лютого 2017 року, а також додатковий договір від 16 лютого 2017 року до договору про наміри укласти договір купівлі-продажу від 04 лютого 2017 року, укладалися безпосередньо з ОСОБА_5 . Розрахунок з продавцем також проводився особисто ОСОБА_5 .

Придбання позивачем медичних препаратів, сплата комунальних послуг, витрати на ремонт, які мали місце у 2019 році тобто після придбання спірного нерухомого майна - не доводить спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_1 однією сум`єю без шлюбу станом на 23 лютого 2017 року та на 15 січня 2018 року.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави для застосування положень, передбачених статтею 74 СК України.

Представник відповідача пояснила, що ще до розлучення ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розподілили майно, яке було спільною сумісною власністю подружжя, свою частину коштів ОСОБА_5 і витратив на придбачання спірного нерухомого майна.

Такі доводи не спростовані позивачем.

Матеріалами справи не підтверджено, що спірне нерухоме майно було придбано для спільного користування, оскільки ОСОБА_5 до своєї смерті залишився проживати у с. Савинці.

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що спірне майно було придбано за спільні кошти ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів не вбачає підстав для висновку, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю у спірний період часу та за спільні кошти придбали вказані вище квартири, а тому підстави для задоволення позовних вимог в частині встановлення юридичного факту спільного проживання ОСОБА_1 з померлим ОСОБА_5 в період з 24 січня 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 однією сім`єю без укладання та перебування у фактичних шлюбних відносинах, визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_2 , визнання за ОСОБА_1 право власності на частку квартири АДРЕСА_3 на підставі визначення частки у праві спільної сумісної власності подружжя, визнання за ОСОБА_1 право власності на частку квартири АДРЕСА_2 на підставі визначення частки у праві спільної сумісної власності подружжя відсутні.

Що стосується позовних вимог про визнання частково недійсним заповіт складений 04 травня 2020 року ОСОБА_5 , то колегія суддів зазначає наступне.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із частиною першої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною другої статті 1248 ЦК України передбачено, що нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 ЦК України).

У частинах першій-третій статті 1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Частинами 2, 3 статті 1257 ЦК України передбачено, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини.

Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що, пред`являючи позов про визнання заповіту недійсним, позивач має довести, а суд - установити, що волевиявлення заповідача на складання заповіту:

не було вільним, тобто, здійснене під впливом зовнішніх обставин,

не відповідало його волі, тобто, волевиявлення заповідача на складання заповіту було, але як форма вираження внутрішньої волі повністю чи частково не відповідало дійсній волі заповідача.

Це ж саме і стосується окремої розпорядження у заповіті, в даному випадку щодо розпорядження спірним нерухомим майном.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що «для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України».

Із змісту заповіту вбачається, що цей заповіт складено і посвідчено в приміщенні приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу за адресою: м. Харків, вул. Чернишевська, буд.31-А, о 15год. 40хв. в двох примірниках, один з яких залишається на зберіганні в справах приватного нотаріуса, а другий видається заповідачу. Це заповіт прочитаний заповідачем у голос та власноручно підписано.

В тексті заповіту відсутні відомості про те, що ОСОБА_5 через фізичні вади не міг прочитати заповіт, а тому відсутні підстави для кваліфікації заповіту ОСОБА_5 в частині розпорядження спірним нерухомим майном як недійсного.

З урахування викладеного, підстави для задоволення позовних вимог про визнання частково недійсним заповіту відсутні.

З урахування викладеного суд не вбачає підстав для скасування рішення яке ухвалено з дотримання вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна

Повний текст судового рішення виготовлено 27 січня 2023 року.