Номер провадження: 22-ц/813/2467/23
Справа № 501/2176/21
Головуючий у першій інстанції Смирнов В.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом» на додаткове рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01 грудня 2021 року за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 , до Відокремленого структурного підрозділу «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Незалежна профспілка працівників морського торгового порту «Чорноморськ», про визнання наказу №10 від 07.06.2021 незаконним, його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в :

В провадженні Іллічівського міського суду Одеської області перебувала цивільна справа №501/2176/21 за позовом ОСОБА_1 , до Відокремленого структурного підрозділу «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Незалежна профспілка працівників морського торгового порту «Чорноморськ», про визнання наказу №10 від 07.06.2021 незаконним, його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 28 жовтня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Відокремленого структурного підрозділу «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом», третя особа: Незалежна профспілка працівників морського торгового порту «Чорноморськ» про визнання наказу №10 від 07.06.2021 незаконним, його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

25 листопада 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення, мотивуючи тим, що в рішенні не було розглянуто питання по розрахунку виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07 червня 2021 року по час постановлення рішення суду, тобто по 28 жовтня 2021 року в сумі 21 755,00 грн (двадцять одна тисяча сімсот п`ятдесят п`ять гривень 00 копійок), та в частині стягнення судового збору замість 908,00 грн на 2 724,00 грн.

Додатковим рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 01 грудня 2021 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі №501/2176/21 задоволено. Суд ухвалив додаткове рішення у цивільній справі, провадження №501/2176/21, за позовом ОСОБА_1 до Відокремленого структурного підрозділу «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом», третя особа: Незалежна профспілка працівників морського торгового порту «Чорноморськ» про визнання наказу №10 від 07 червня 2021 року незаконним, його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; стягнув з Відокремленого структурного підрозділу «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом» на користь ОСОБА_1 ІПН НОМЕР_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 07 червня 2021 року по час постановлення рішення суду, тобто по 28 жовтня 2021 року в сумі 21 755,00 грн (двадцять одна тисяча сімсот п`ятдесят п`ять гривень 00 копійок); стягнув з Відокремленого структурного підрозділу «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом» на користь ОСОБА_1 ІПН НОМЕР_1 судові витрати у розмірі 2 724,00 грн (дві тисячі сімсот двадцять чотири гривні 00 копійок).

18 грудня 2021 року Державне підприємство «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом» (надалі ДП «УкрНДІМФ») звернулось до апеляційного суду із апеляційною скаргою, у якій просило суд додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення залишити без задоволення, посилаючись на те, що ДП «УкрНДІМФ» не брало участь у судовому засіданні, але рішенням суду вирішено його права, інтереси та обов`язки, оскільки відповідач, Відокремлений структурний підрозділ «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом», є структурним підрозділом ДП «УкрНДІМФ» та статусу юридичної особи немає, отже він не наділений повноваженнями представляти інтереси ДП «УкрНДІМФ» у судах, не наділений цивільною процесуальною дієздатністю та не може виступати стороною у цивільному процесі.

У частині 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року у справі №521/12093/19 (провадження №61-20975св19) дійшов наступного правового висновку: «відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г. В., апеляційний суд не врахував, що він звернувся до суду як особа, яка не брала участі у справі, вважаючи, що суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки (частина перша статті 352 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тлумачення наведених вище норм процесуального права свідчить про

те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість дійти висновку щодо вирішення, чи невирішення судом першої інстанції питань про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Тобто апеляційному суду необхідно було відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., а у разі з`ясування, що судовим рішенням питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України».

За таких правових підстав, ухвалою Одеського апеляційного суду від 14 лютого 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Державного підприємства «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом» на додаткове рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01 грудня 2021 року.

Відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з

основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із пунктом 8 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини та громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано положеннями глав 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

ЄСПЛ наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише формальним, але і реальним (рішення Європейського суд з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» (De Geouffre de la Pradelle v. France, заява №12964/87, § 28).

У частині 1 статті 352 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті та правового висновку Верховного Суду України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-885цс15, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках. Особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують, або припиняють права або обов`язки цих осіб.

Отже, первинним для розгляду апеляційної скарги ДП «УкрНДІМФ», особи, яка не брала участі у цій справі, є з`ясування апеляційним судом тієї обставини, чи вирішив суд оскаржуваним рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки вказаної особи.

Встановлено, що до апеляційної скарги ДП «УкрНДІМФ» додана належним чином засвідчена копія Положення про Відокремлений структурний підрозділ «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом», затверджене директором ДП «УкрНДІМФ» у 2020 році, пунктом 2.1. якого передбачено, що ВСП «УБВ» є структурним підрозділом ДП «УкрНДІМФ» та не є юридичною особою. По довіреності ДП «УкрНДІМФ» від імені ДП «УкрНДІМФ» ВСП «УВБ» має право укладати з юридичними та фізичними особами України господарські та цивільно- правові договори (п. 5.1. Положення). Отже, відповідач, Відокремлений структурного підрозділу «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом», є структурним підрозділом ДП «УкрНДІМФ» та статусу юридичної особи немає, не наділений повноваженнями представляти інтереси ДП «УкрНДІМФ» у судах, не наділений цивільною процесуальною дієздатністю та не може виступати стороною у цивільному процесі.

За таких обставин, ухвалене судове рішення завдає ДП «УкрНДІМФ» шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках, не залучення її до участі у справі порушує її право на доступ до суду, тому суд першої інстанції вирішив питання про права та обов`язки вказаної особи та у неї наявне право на апеляційне оскарження вказаного судового рішення.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони про розгляд справи сповіщались належним чином та завчасно. Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі ДП УкрНДІМФ», колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ДП УкрНДІМФ» є прийнятною та підлягає задоволенню за таких підстав за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частиною 1 статті 270 ЦПК України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив, що в рішенні не було розглянуто питання по розрахунку виплати середнього заробітку на час вимушеного прогулу, а саме стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07 червня 2021 року по час постановлення рішення суду, тобто по 28 жовтня 2021 року в сумі 21 755,00 грн (двадцять одна тисяча сімсот п`ятдесят п`ять гривень 00 копійок), та в частині стягнення судового збору замість 908,00 грн на 2 724,00 грн.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Постановою Одеського апеляційного суду від 31 січня 2023 року апеляційну скаргу Державного підприємства «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом» задовольнити, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28 жовтня 2021 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , до Відокремленого структурного підрозділу «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Незалежна профспілка працівників морського торгового порту «Чорноморськ», про визнання наказу №10 від 07.06.2021 незаконним, його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовлено.

Отже, у даному випадку законні підстави для ухвалення додаткового рішення відсутні й у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування додаткового рішення суду першої інстанції та відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом» задовольнити, додаткове рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01 грудня 2021 року скасувати.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 , до Відокремленого структурного підрозділу «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Незалежна профспілка працівників морського торгового порту «Чорноморськ», про визнання наказу №10 від 07.06.2021 незаконним, його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 09 лютого 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду:М.М.Дагомерецький
А.І.Дришлюк
Р.Д.Громік