Номер провадження: 22-ц/813/4987/23
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Кутурланова О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кутурланової О.В.,

суддів: Бездрабко В.О.,

Приходько Л.А.,

секретар судового засідання Виходець А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Одеси у складі судді Безкровного Я.В. від 12 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Акціонерного товариства «ОТП Банк» в особі відділення «Дерибасівське», ОСОБА_2 про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», АТ «ОТП Банк» в особі відділення «Дерибасівське», ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 14.12.2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» укладено договір іпотеки №PM-SME502/018/2007. Зазначає, що він, як чоловік ОСОБА_2 не надавав згоди на передачу трьохкімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 в іпотеку банку.

При цьому зазначив, що ним надана згода на передачу вказаної квартири в іпотеку при умові, що одна кімната в іпотеку передаватися не буде, і саме це зафіксовано у оспорюваному договорі.

Посилаючись на те, що договір іпотеки укладений під впливом обману, просив суд визнати недійним договір іпотеки №PM-SME502/018/2007, укладений між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» 14.12.2007р., посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Носенко О.В., відповідно до якого ОСОБА_2 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: дві жилі кімнати з трьохкімнатної квартири та підсобні приміщення, розташовані у будинку АДРЕСА_1 недійсним та таким, що укладено із застосуванням та під впливом обману ОСОБА_1 .

2

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 12 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та постановити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції у повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Згідно ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів того, що у діях відповідачів був наявний умисел на введення його в оману під час укладання оспорюваного правочину, так і самого факту омани під час укладання оспорюваного правочину.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені відповідно до норм матеріального права та фактичних обставин справи, встановлених судом на підставі повно та всебічно досліджених доказів.

Так, судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі.

У період перебування у шлюбі ОСОБА_2 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

14.12.2007р. між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено Договір іпотеки №PM-SME502/018/2007(далі - Договір)

Відповідно до п.1.1. Договору Іпотеки для забезпечення повного і своєчасного виконання ОСОБА_2 боргових зобов`язань за кредитним договором у сумі 95000 доларів США, остання передала Іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, визначене у ст.3 Договору.

Згідно п.3.1 ст.3 Договору предметом Іпотеки за цим Договором є житлова квартира, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 (двадцять сім), що належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левченко Наталією Андріївною 09 грудня 2003 року, номер за реєстром 9209, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об?єктів нерухомості 11 грудня 2003 року і записаного у реєстрову книгу під No 74 стор. 68 кн. 512 пр.

П.3.2. ст.3 Договору визначено склад предмета іпотеки.

Предмет іпотеки складається з двох жилих кімнат та підсобних приміщень. Загальна площа предмета Іпотеки становить 66,6 кв. м., житлова площа предмета іпотеки становить 41,7 кв. м.

Згідно з витягом No 16311716 з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством „Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об?єктів нерухомості" від 17 жовтня 2007 року загальна вартість предмета іпотеки становить 33100,00 гривень 00 копійок.

Застережсення1: Проведення реконструкції чи ремонту предмету іпотеки не змінює правовідносин сторін за цим Договором.

Застереження 2: предмет іпотеки передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, поліпшеннями, складовими частинами та внутрішніми системами, що існують на момент укладання цього Договору та виникнуть у майбутньому (а.с.5-9).

Згідно заяви ОСОБА_1 від 14.12.2007 року, посвідченої Приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Носенко О.В. та зареєстрованої в реєстрі за №2720, ОСОБА_1 дав свою згоду на укладення та підписання його дружиною ОСОБА_2 із Закритим акціонерним товариством "ОТП Банк":

1. договору іпотеки придбаної ОСОБА_2 в період шлюбу з ОСОБА_1 житлової квартири АДРЕСА_2 на умовах на її власний розсуд;

2. договору про надання кредитної лінії № СМ-SME502/018/2007 від 14 грудня 2007 року на наступних умовах:

???розмір та валюта кредиту - 95000,00 доларів США ;

???дата остаточного поверення кредиту - 14 грудня 2014 року;

???відсоткова ставка плаваюча і становить FIDR + фіксований відсоток у розмірі 5,4% відсотка річних, з розрахунку 360 днів в році.

Всі інші умови вишезазначеного кредитного договору ОСОБА_1 залишив на розсуд ОСОБА_2 (а.с.117).

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним можуть бути заявлені як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Вказане узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилається на те, що не надавав згоди на укладання оспорюваного правочину у розмірі всієї трикімнатної квартири, а погодився лише, щоб у іпотеку були передані тільки дві кімнати квартири за адресою: АДРЕСА_1 , про що зазначено у Статті 3.2 оспорюваного правочину, а саме, що предмет іпотеки складається з двох кімнат та підсобних приміщень.

При цьому, посилання на невідповідність умов, зазначених у згоді на укладення договору іпотеки та самого Договору іпотеки спростовуються матеріалами справи, оскільки, в Договорі іпотеки предметом іпотеки і є квартира АДРЕСА_2 , яка складається саме з двох кімнат та підсобних приміщень загальною площею 66,6 кв. м., житловою площею - 41,7 кв. м.

Вказівка про передання в іпотеку трьох кімнатної квартири, як стверджує позивач, в оспорюваному договорі відсутня.

Таким чином, твердження позивача щодо обману зі сторони відповідача є безпідставними.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачем не доведено навмисного введення його в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину щодо спірної квартири.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

З огляду на викладене, судом першої інстанції в повній мірі досліджено усі доводи позивача, які повторюються в апеляційній скарзі та надано їм всебічну обґрунтовану оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381,382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складання повного тексту постанови 06.04.2023 року.

Головуючий О.В. Кутурланова

Судді: В.О. Бездрабко

Л.А. Приходько