КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 758/769/19 Головуючий у 1 інстанції: Гребенюк В.В.
провадження №22-ц/824/960/2023 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Сушко Л.П., Суханової Є.М.,

при секретарі: Лободі Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року позивач - АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву №б/н від 11.10.2012 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 25 000 грн у вигляді кредитного ліміту на картковий рахунок.

23 травня 2019 року ОСОБА_1 подано до суду зустрічну позовну заяву, в якій просила визнати недійсним кредитний договір, укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» та стягнути на її користь з АТ КБ «Приватбанк» неправомірно списані кредитні кошти у розмірі 20 105 грн 02 коп., та неправомірно списану комісію у розмірі 660 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що підписана нею заява № б/н від 11.10.2012 року не містить жодних даних про те, що вона надала свою згоду або виявила бажання на відкриття рахунку, випуск та отримання банківської картки, отримання кредитних коштів у будь-якому вигляді.

Крім того, Умовами та правилами надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» передбачено, що для отримання кредиту потенційний клієнт має подати заявку/підписати генеральну угоду/укласти договір кредиту, тощо. Зазначеними Умовами та правилами не передбачено, що угода про надання банківських послуг між клієнтом та АТ КБ «ПриватБанк» може укладатися шляхом підписання заяви. Також зазначила, що кредитні кошти від АТ КБ «ПриватБанк» не отримувала ані в готівковій, ані у безготівковій формі, відповідно жодних зобов`язань по їх поверненню не набула.

Як на правові підстави визнання договору недійсним, ОСОБА_1 посилалася на порушення при укладенні договору вимог статей 9, 13 Закону України «Про споживче кредитування», а саме ненадання їй всієї необхідної інформації щодо умов договору.

Вважала, що достовірність наданої АТ КБ «ПриватБанк» заяви № б/н від 11.10.2012 року є сумнівною з огляду на те, що підпис на заяві не збігається з власноручним підписом ОСОБА_1 , дати підпису заяви та перевірки працівником АТ КБ «ПриватБанк» відомостей заявника різняться на 8 місяців. У зв`язку з викладеним вважає, що договір має бути визнаним недійсним, а списані кошти повернуті на її рахунок.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 27 травня 2019 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору недійсним прийнято до спільного розгляду з позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 04 вересня 2020 року позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України, у зв`язку з тим, що належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання та від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

19 квітня 2021 року представником ОСОБА_1 подано до суду заяву про відмову від позовних вимог в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» неправомірно списаних кредитних коштів у розмірі 20 105 грн 02 коп. та неправомірно списаної комісії у розмірі 660 грн.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 02 серпня 2022 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити та визнати недійсним кредитний договір, укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», укладений на підставі заяви б/н від 11.10.2012 року.

Скаргу обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 кредитні кошти від банку не отримувала ні в готівковій, ні у безготівковій формі, і відповідно не набула жодних зобов`язань по їх поверненню.

Відносно ОСОБА_1 були вчинені шахрайські дії та невстановлені особи заволоділи її грошовими коштами за допомогою системи відповідача Приват24, у зв`язку із цим Подільським УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №0004973 від 31.12.2018 року. Однак, суд першої інстанції не взяв до уваги цю обставину.

Крім того, Банк безпідставно зазначає, що з розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів начебто вбачається, що ОСОБА_1 частково сплачувала заборгованість за договором.

Це не відповідає дійсності, оскільки з наданої банком виписки по рахунку простежується факт несанкціонованого списання коштів з карткового рахунку № НОМЕР_1 трьома платежами 11.01.2018 року на загальну суму 21 264 грн через онлайн систему Приват24, якою позивачка ніколи не користувалася та ніколи не була в Приват24 зареєстрована. Більш того, відповідач у виписці посилається на якусь іншу невідому угоду

№SAMDN4849 від 03.02.2014 року. В подальшому згідно виписки по рахунку відображаються операції, які вчиняються Банком в односторонньому порядку та без згоди ОСОБА_1 , а саме: списання відсотків за використання кредитного ліміту, погашення обов`язкового платежу, автоматичне погашення простроченої заборгованості з картки, пеня за прострочку за кредитом, проценти відповідно до ч.2 cт. 625 ЦК України.

Заява №б/н від 11.10.2012 року не містить жодних даних/відміток/інформації про те, що ОСОБА_1 дала свою згоду або виявила бажання на відкриття кредитного рахунку в Банку/випуск та отримання банківської кредитної картки/ отримання кредитних коштів у будь-якому вигляді.

Крім того, Умовами та правилами надання банківських послуг у ПриватБанку передбачено, що для отримання кредиту потенційний клієнт банку має подати заявку/підписати генеральну угоду/ укласти договір кредиту тощо. Зазначеними Умовами та правилами не передбачено, що угода про надання банківських послуг між клієнтом та банком може укладатися шляхом підписання Заяви.

Банком не надано жодних доказів ознайомлення та погодження позивачкою правил надання споживчих та інших видів кредитів банком, тарифів, строку та умов повернення кредиту. Банком не надано доказів отримання позивачем власного примірника, начебто, кредитного договору.

Надані відповідачем до суду на підтвердження своїх заперечень пояснення про підстави та обставини укладення кредитного договору: виписка по банківському рахунку ОСОБА_1 , довідка про підписаний кредитний договір та довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, не є належними та допустимими доказами, що беззаперечно підтверджує укладення між сторонами по справі кредитного договору, відповідно до вимог ст. 1054, 1055 ЦК України. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30 січня 2018 року справа №161/16891/15-ц.

Крім того, вищевказані документи створені в односторонньому порядку відповідачем і не містять підпису та згоди позивачки.

Також зазначає, що заява містить інформацію про те, що вона була підписана клієнтом 11.10.2012 року. В тій же частині заяви вказано на те, що правильність та достовірність відомостей перевірені працівником Банку ОСОБА_2 11.02.2012 року. Тобто, зі змісту заяви випливає, що правильність наданих ОСОБА_1 даних була перевірена співробітником банку на 8 місяців раніше ніж вона, начебто, склала цю заяву.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ КБ «ПриватБанк» просить апеляційну скаргу відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Вказує, що суд першої інстанції дійшов до цілком логічного та правомірного висновку, що між сторонами виникли правовідносини щодо відкриття, ведення та обслуговування карткового рахунку, його функціонування та кредитування рахунку.

Більш того, правовідносини, які склалися між сторонами, діють у сфері функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, проведення переказу коштів у межах України, відповідальності суб`єктів переказу, а також загального порядку здійснення нагляду за платіжними системами, які регулюються, зокрема ЦК України, Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Постановою НБУ

№ 705 від 05.11.2014 року «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів», яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин та якою затверджено Порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням.

Крім цього зазначає, що як на правові підстави визнання договору недійсним, позивачка посилалася на порушення при укладенні договору вимог статей 9, 13 Закону України «Про споживче кредитування», що призвело до укладення договору при отримані банківських послуг неналежної форми, та не надання позивачу всієї необхідної інформації по договору.

Однак, звертає увагу суду, що на момент укладення договору про надання банківських послуг, що за своєю правовою природою є змішаним договором, а саме: станом на 11 жовтня 2012 року Закон України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016року не діяв.

Отже, враховуючи, що правовідносини з приводу комплексного банківського обслуговування (отримання пенсійного забезпечення, заробітної плати та кредитування карткового рахунку) виникли 11 жовтня 2012 року, вважає, що до даних правовідносин не може бути застосований вказаний Закон України, оскільки на дату укладення спірного договору даного нормативного-правового акту не існувало. Інших підстав для визнання договору недійсним позивач не наводить.

Також зазначає, що за час розгляду справи судом першої інстанції, не знайшов свого підтвердження і такий аргумент позивача, як недостовірність Анкети-заяви через велику ймовірність того, що підпис виконано не позивачем особисто.

Такі доводи позивача так і не були підтверджені належними та допустимими доказами з приводу підпису в Анкеті-заяві б/н від 11.10.2012 року, а тому є лише припущенням позивача. Більш того, позивач не заперечує отримання картки з метою отримання пенсії та заробітної плати на підставі даної Анкети-заяви.

Стосовно твердження позивача, що вона не замовляла кредитні кошти, то воно спростовується безпосередньо випискою по картковому рахунку позивача за період від 03.02.2014 року до 29.04.2021 року. Проведення платіжних операцій через особистий кабінет Приват 24 можливе лише за допомогою проведення належної авторизації для входу. Також, з виписки по рахунку вбачається і внесення обов`язкових платежів шляхом здійснення переказу між своїми рахунками.

Вказує, що банківські виписки з рахунків в банківській установі позивача є належними, допустимими і достатніми доказами в розумінні ст.ст.76, 77, 78 ЦПК України, що підтверджують факт здійснення операцій між банком та клієнтом. Тому, для підтвердження встановлення банком кредитного ліміту на картковий рахунок відповідача та користування ним цими кредитними коштами достатньо фактично надання виписок по рахунках, які складаються у вигляді електронних записів та роздруковані на паперових носіях.

Надана виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача - баланс станом на дату отримання картки (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після проведеної операції).

З виписки також чітко прослідковується якими картками користувалася ОСОБА_1 , їхні номери та періоди, в які діяли відповідні картки. Саме така інформація відповідає і Довідкам банку про видані картки та строки їхньої дії.

Також зауважує, що надана позивачкою Довідка Подільського УП ГУНП у місті Києві про те, що ведеться досудове розслідування за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.190 КК України не є доказом вчинення злочину. Більш того, зауваження дізнавача у вказаній довідці стосовно того, що зобов`язання по кредиту не підлягають стягненню, не відповідають функціям та повноваженням, які виконують слідчі органи, а тому не може бути розцінено як доказ у справі про визнання договору недійсним.

В даному випадку, позивачем не надано будь-яких доказів постановляння вироку або іншого судового рішення, яке набрало законної сили, щодо незаконного заволодіння вказаними грошовими коштами та здійснення інших незаконних операцій, на які посилається позивачка.

Наголошує, що предметом розгляду вказаної справи є наявність або відсутність підстав для визнання договору комплексного банківського обслуговування, який укладається у формі Анкети - заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг (отримання пенсійного забезпечення, заробітної плати та кредитування карткового рахунку), недійсним.

В той час як питання щодо неправомірності та незаконності транзакцій за рахунком позивача є предметом розгляду інших цивільних справ, зокрема, справи №758/16761/18 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення неправомірно списаних коштів, яка розглядається Подільським районним судом м. Києва та

№758/16752/18 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення коштів, яка 24.11.2022 року розглянута Подільським районним судом м. Києва.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що вимоги банку про стягнення кредитної заборгованості за оспорюваним договором не розглядались через залишення їх без розгляду, хоча наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення коштів. Зазначений висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.01.2021 року у справі №522/1528/15-ц (провадження №14-67пс20).

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, ОСОБА_1 не спростовано, що під час укладення договору кредиту вона діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 11.10.2012 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір б/н, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Заява містить пункт про згоду з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між банком та особою, що підписує заяву, договір про надання банківських послуг, а також пункт про підтвердження ознайомлення та згоду з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді (т. 1 а.с. 6).

Згідно наданого АТ КБ «Приватбанк» розрахунку, у ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом 28.02.2018 року виникла заборгованість на загальну суму 42 395 грн 14 коп. На підтвердження укладення кредитного договору та наявності невиконаних зобов`язань АТ КБ «Приватбанк» також було надано виписку по рахунку ОСОБА_1 , довідку про підписаний кредитний договір, та довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (т. 1 а.с. 4-5, 205-206).

Встановлено, що 23 листопада 2018 року ОСОБА_1 було подано до Подільського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві заяву про вчинення кримінального правопорушення щодо списання з її банківського рахунку грошових коштів. Відповідно до повідомлення Подільського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві, за результатами звернення ОСОБА_1 матеріали було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.12.2018 року (т.1. а.с.68).

Принцип свободи договору як одна із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст.3 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України).

За п.1 ч.2 ст.11 ЦК України договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За ч.2 ст.640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

За змістом частини першої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Отже, виходячи з положень статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормами ч.1-2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У ст.204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Згідно з Постановою ПВССУ №5 від 30.03.2012 року«Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним необхідно перевіряти додержання ст.ст.215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, та ст.ст.18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Пунктом 14 вказаної постанови передбачено зокрема, що кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених ч.1 ст.215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 передбачено, що відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (ст.205-210, 640 ЦК України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (п.7).

У позовній заяві ОСОБА_1 посилалася на неотримання кредитних коштів та на відсутність факту укладення договору, а також на невідповідність анкети-заяви щодо істотних умов кредитування Закону України «Про споживче кредитування».

Як вірно зазначено судом першої інстанції, такі вимоги є взаємовиключними, оскільки неукладеність кредитного договору і його недійсність мають різні правові підстави та наслідки.

Судом встановлено, що 11 жовтня 2012 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву, в якій зазначено, що позичальник ознайомився та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», тарифами банку, які надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді. Крім того, вона зобов`язалася виконувати Умови та правила надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті банку. Заява містить власноручний підпис ОСОБА_1 .

При укладенні спірного кредитного договору вимоги ст.203 ЦК України не були порушені, отже правові підстави, передбачені ст.215 ЦК України, для визнання кредитного договору недійсним відсутні, оскільки банком перед укладенням спірного договору було ознайомлено позичальника з основними умовами кредитування. Текст підписаного сторонами кредитного договору свідчить про досягнення сторонами згоди відносно всіх істотних умов договору до моменту реальної передачі грошових коштів, які були надані позивачу за зустрічним позовом. Укладення договору здійснювалось за принципом укладення між банком та клієнтом договору приєднання. Підписанням анкети-заяви позичальник приєдналася до запропонованих банком умов та тарифів.

Посилання позивача на порушення при укладенні договору вимог статей 9, 13 Закону України «Про споживче кредитування», судом вірно не взято до уваги, оскільки станом на 11.10.2012 року Закон України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року не був чинним. Враховуючи, що правовідносини з приводу комплексного банківського обслуговування виникли 11.10.2012 року, до даних правовідносин не може бути застосований вказаний Закон України, оскільки на дату укладення спірного договору даного нормативного-правового акту не існувало. Згідно статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.?

У позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що не укладала договір з АТ КБ «ПриватБанк» та не отримувала кредитних коштів, підпис на анкеті-заяві не є її власноручним підписом, а кошти з її банківського рахунку були списані внаслідок злочинних дій. На підтвердження зазначеного надала суду копію заяви про вчинення кримінального правопорушення та копію повідомлення Подільського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань матеріалів за результатами звернення ОСОБА_1 .

Вказані документи суд першої інстанції вірно не розглядав, як належні докази того, що ОСОБА_1 не підписувала власноручно кредитний договір, або докази здійснення шахрайських дій, оскільки вони не містять інформації щодо предмета доказування у даній справі.

За ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достовірність означає відповідність інформації, отримуваної із доказу, яка підтверджується шляхом зіставлення отриманої інформації з інших доказів, через порівняння, проведення відповідної експертизи.

Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Достатність доказів являється більш ніж не кількісним, а якісним показником, оскільки значення має та сукупність доказів, яка надає можливість суду шляхом всебічного дослідження правильно вирішити справу. Достатність доказів встановлюється і оцінюється судом на основі матеріалів справи шляхом особистого внутрішнього переконання, що є результатом логіко-процесуальної діяльності судді.

Частиною 1 ст 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація цього обов`язку відбувається шляхом переконання суду у достовірності наведених фактів. Обов`язок доказування покладається на сторони, у зв`язку з чим відбувається реалізація принципу змагальності сторін та свободи в надані ними своїх доказів суду і у доведенні перед судом їх переконливості.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадках, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину в цілому, зокрема, ОСОБА_1 не спростовано, що під час укладення договору кредиту вона діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2023 року.

Головуючий:

Судді: