справа 758/9907/21
головуючий у суді І інстанції Петров Д.В.
провадження № 22-ц/824/2156/2023
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 17 лютого 2022 року

за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, про визначення місця проживання дітей,

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, про визначення місця проживання дітей з батьком, -

в с т а н о в и в :

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Подільського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, у якому просила суд: визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із матір`ю ОСОБА_1 .

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Подільського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, у якому просив суд визначити місце проживання дітей з батьком.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до розгляду, об`єднавши його в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 .

У лютому 2022 року ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 17 лютого 2022 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 17 лютого 2022 року та постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції проігноровано той факт, що враховуючи предмет позову, обраний позивачем вид його забезпечення в частині зобов`язання відповідача надати їй можливість безперешкодного спілкування та побачення з дитиною протягом певного проміжку часу, не вирішує спір по суті, а лише спрямований на забезпечення збереження відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю.

Окрім цього, судом першої інстанції не враховано, що тривалий розгляд цієї справи без можливості спілкування дитини з матір`ю може призвести до втрати емоційного зв`язку між матір`ю та дитиною, що в свою чергу ускладнить або зробить неможливим виконання можливого судового рішення про задоволення її позову. Крім того, ОСОБА_4 у дворічному віці встановлено діагноз - затримка мовленнєвого розвитку, порушення психологічного розвитку, комунікативних навичок. Різка зміна звичного для дитини середовища, звичного постійного місця проживання може призвести до загострення наявного захворювання у дитини. Також ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі посилалася на висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 127/31828/19.

Інші учасники справи, повідомлені належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористались своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Колегія апеляційного суду, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про таке.

Відповідно до частини 1, 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову визначені статтею 150 ЦПК України, пункти 2, 3 частини першої якої, у тому числі, передбачають забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії та встановлення обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Як вбачається з матеріалів справи у провадженні Подільського районного суду міста Києва перебуває справа за первісним позовом ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітніх дітей із матір`ю та зустрічним позовом ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітніх дітей із батьком.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 звернулася із заявою про забезпечення позову та просила суд

зобов`язати батька ОСОБА_2 надати матері ОСОБА_1 можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітнім сином - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до набрання законної сили рішення суду про визначення місця проживання дитини, а саме кожного першого та третього тижня місяця;

зобов`язати батька ОСОБА_2 передавати малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , її матері ОСОБА_1 за місцем її проживання за адресою: АДРЕСА_1 до набрання законної сили рішення суду про визначення місця проживання дитини, а саме кожного першого та третього тижня місяця.

Заява обґрунтована тим, що судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (батька/матері). Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.

На думку заявниці, враховуючи предмет позову, обраний позивачем вид його забезпечення в частині зобов`язання відповідача надати їй можливість безперешкодного спілкування та побачення з дитиною протягом певного проміжку часу, не вирішує спір по суті, а лише спрямований на забезпечення збереження відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що забезпечення позову, який просить застосувати заявник буде мати наслідки, співмірні з вирішенням спору по суті, оскільки предмет позовних вимог співпадає з видом забезпечення позову.

Під час оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів керується положеннями Конвенції про права дитини, Сімейного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства».

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansenv. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Відповідно до приписів статей 141, 153 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини; мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини 1-3 статті 157 СК України).

Отже, підсумовуючи, колегія апеляційного суду дійшла висновку про те, позов про визначення місця проживання дитини до ухвалення рішення у справі, - може бути забезпечено в порядку статей 149-150 ЦПК України, оскільки той із батьків, хто проживає окремо від дитини, має право на особисте спілкування з дитиною, а також має право брати участь у її вихованні.

Разом з тим, колегія суддів враховує те, що особа, яка звертається до суду з заявою про забезпечення позову, самостійно визначає у заяві, яким чином вона хоче спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні до ухвалення рішення, та, які саме дії необхідно вчинити суду з урахуванням інтересів дитинидля відновлення порушеного права заявника. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета забезпечення позову на власний розсуд.

У своїй заяві про забезпечення позову, позивач ОСОБА_1 (мати) просить суд зобов`язати відповідача ОСОБА_2 (батько) передавати їй малолітню дитину за місцем її (матері) проживання кожного першого та третього тижня місяця, що становить 15 днів на місяць.

З огляду на це, висновок суду першої інстанції про те, що предмет позовних вимог співпадає з видом забезпечення позову, відповідає дійсності.

Крім цього, звертаючись із зустрічним позовом, відповідач вказує на те, що малолітня дитина проходить лікування у медичних закладах, спостерігається у лікарів та фахівців, отримує дієтичне харчування.

У заяві про забезпечення позову шляхом передачі малолітньої дитини від одного з батьків іншому на 15 днів на місяць, жодним чином не вказано, про здатність матері дотримуватися розпорядку дня дитини.

Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія апеляційного суду враховує таке. Постановою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 127/31828/19, на висновки викладені у якій посилається апелянт, залишено без змін постанову Вінницького апеляційного суду від 02 липня 2020 року, якою забезпечено позов шляхом встановлення зустрічей матері з малолітнім сином щотижня: з 10.00 год. кожної середи до 10.00 год. кожної суботи; у вихідні дні: з 10.00 год. кожної першої суботи до 20.00 год. кожної першої неділі та з 10.00 год. кожної третьої суботи до 20.00 год. кожної третьої неділі за місцем її перебування у м. Вінниці.

У вказаній постанові Верховний Суд виклав висновки про те, що зустрічі матері з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин, та задовольнив заяву та призначив зустрічі матері за місцем знаходження дитини.

У зв`язку з цим, доводи заявника щодо не врахування судом першої інстанції висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 127/31828/19, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки у цій справах і справі, яка переглядається, хоча правовідносини і є подібними, проте заявником вказаний інший спосіб забезпечення позову про встановлення місця проживання дитини ніж у справі, що переглядається в апеляційному порядку.

Рішенням суду у справі № 127/31828/19 позов забезпечено шляхом періодичних побачень матері з малолітнім сином за місцем знаходження дитини без передачі дитини іншому із батьків, що на думку суду забезпечило дотримання розпорядку дня дитини та відсутність травмуючого факту при передачі дитини.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 17 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська