ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 року

м. Харків

справа № 2-2584/09

провадження № 22-ц/818/185/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Тітченко О.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 06 листопада 2009 постановлену у складі судді Єрмоленко В.Б.,-

УСТАНОВИВ:

В травні 2009 року Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк» звернулося до суду з позовною заявою про стягнення ОСОБА_1 суми заборгованості за кредитним договором № МL-703/198/2008 укладеного між позивачем та відповідачем 08 липня 2008 року, у зв`язку з невиконанням ним взятих на себе зобов`язань за умовами договору кредиту, в сумі 54885,3 доларів США та судових витрат у сумі 1950 грн

05.08.2009 представник позивача ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову, шляхом тимчасово обмеження відповідача у праві виїзду за межі України.

Заява обґрунтована тим що, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором добровільно не виконує, має великий розмір заборгованості перед Банком тому може в будь-який момент виїхати з постійного місця проживання за межі України, що значно ускладнить або зробить взагалі неможливим виконання рішення суду про стягнення з нього вказаної заборгованості.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Хароква від 06.11.2009 заяву представника позивача - ОСОБА_2 - про забезпечення позову задоволено.

Тимчасово обмежено право ОСОБА_1 виїзду за межі України до розгляду судом справи по суті.

Ухвала мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, що в свою чергу потягне за собою порушення інтересів позивача.

Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просив ухвалу скасувати та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні заяви відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що статтею 152 ЦПК України (2004 року) не передбачено такого заходу забезпечення позову, як тимчасове обмеження особи у виїзді за межі України, а тому відсутні правові підстави щодо ототожнення питання тимчасового обмеження особи у праві виїзду за межі України із видами забезпечення позову, оскільки повноваження судів першої інстанції при вирішенні цивільних справ визначені Цивільним процесуальним кодексом України, у тому числі повноваженнями щодо вжиття заходів забезпечення позову.

Скаржник зазначив, що застосування тимчасового обмеження особи у праві виїзду за межі України можливе у разі ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду, яке набрало р законної сили обов`язків. У даному випадку позивач просив забезпечити позов, посилаючись на намір відповідачів виїхати за межі України, оскільки є наявність обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Окрім цього, апелянт зазначив, що 25.12.2009 Орджонікідзевським районним судом м. Харкова розглянуто справу № 2-2584/09 та прийнято рішення, на сьогодні заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ ОТП Банк відсутня, тому заходи забезпечення позову у вигляді обмеження Відповідача в праві виїзду за межі України, що були застосовані до розгляду судом справи по суті, повинні бути скасовані.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 4 ч.1, ч.ч. 2, 4 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи позивач - Публічне акціонерне товариство «ОТП Бак» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в сумі 54 885,3 доларів США, що становить 418 341 грн. 17 коп., а також судових витрат у розмірі 1950 грн., .

05.08.2009 представник позивача ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову, шляхом тимчасово обмеження відповідача у праві виїзду за межі України.

Заява обґрунтована тим що, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором добровільно не виконує, має великий розмір заборгованості перед Банком тому може в будь-який момент виїхати з постійного місця проживання за межі України, що значно ускладнить або зробить взагалі неможливим виконання рішення суду про стягнення з нього вказаної заборгованості.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Хароква від 06.11.2009 заяву представника позивача - ОСОБА_2 - про забезпечення позову задоволено.

Тимчасово обмежено право ОСОБА_1 виїзду за межі України до розгляду судом справи по суті.

У письмових поясненнях до апеляційного суду Жила П.С., який діє в інтересах АТ « ОТП Банк» проти задоволення апеляційної скарги не заперечував, оскільки заборгованість ОСОБА_3 перед банком станом на час розгляду справи в апеляційному суді відсутня.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами першою, другою статті 149 ЦПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Суд повинен обирати такий спосіб забезпечення позову, який у найбільший мірі спрямований на забезпечення предмету спору.

Статтею 150 ЦПК України встановлено, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Судом встановлено, що предметом спору у цій справі є стягнення грошових коштів за кредитним договором № МL-703/198/2008 укладеного між позивачем та відповідачем 08 липня 2008 року, у зв`язку з невиконанням ним взятих на себе зобов`язань за умовами договору кредиту, в сумі 54885,3 доларів США

Заявляючи вимогу про забезпечення позову про стягнення грошових коштів на користь позивача шляхом тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, заявник зазначав, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором добровільно не виконує, має великий розмір заборгованості перед Банком тому може в будь-який момент виїхати з постійного місця проживання за межі України, що значно ускладнить або зробить взагалі неможливим виконання рішення суду про стягнення з нього вказаної заборгованості.

Суд першої інстанції помилково задовольнив заяву через зазначену підставу адже, відповідно до статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок встановлення фізичним особам обмежень у праві виїзду за межі України в цивільному судочинстві встановлено статтею 441 ЦПК України, відповідно до якої, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Іншого порядку та випадків встановлення фізичним особам обмежень в праві виїзду за межі України положення ЦПК України не передбачають.

Перелік видів забезпечення позову визначений у статті 150 ЦПК України, серед яких не передбачено вжиття судом тимчасового обмеження особи у праві виїзду за межі України.

Згідно пункту 5 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Тобто, чинне законодавство України не містить правової норми, яка б надавала суду повноваження застосовувати тимчасове обмеження сторони у справі у праві виїзду за межі України, як спосіб забезпечення позову.

Оскільки питання про тимчасове обмеження відповідачу ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України визначено заявником, як захід забезпечення позову, враховуючи закріплений в актах чинного законодавства України принцип свободи пересування особи, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та беручи до уваги відсутність такого заходу забезпечення на стадії розгляду справи судом, заява позивача про застосування заходів забезпечення позову у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 не ґрунтується на положеннях закону та не може бути задоволена.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2009 скасувати.

В задоволенні заяви Дубровської Катерини Володимирівни, яка діє в інтересах Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про забезпечення позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 квітня 2023 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук