Єдиний унікальний номер 727/1486/23
Номер провадження 2/725/217/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2023

Першотравневий районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді - Галичанського О.І.,

при секретарі судових засідань- Симик І.М.,

за участю позивача та відповідачки,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою; АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою : АДРЕСА_2 ), третя особа- Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про встановлення факту перебування дитини на вихованні батька,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом . Уточнюючи свої позовні вимоги вказував, що 15 липня 2009 року між ним та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який було розірвано на підставі рішення суду від 06 квітня 2021 року.

Від вказаного шлюбу у них народилися діти - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після розірвання шлюбу, у зв`язку із скрутним матеріальним становищем відповідачки, між ними була домовленість про те, що діти - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 будуть проживати разом із батьком по АДРЕСА_3 та перебувати на його повному матеріальному утриманні, оскільки у відповідачки відсутнє офіційне місце працевлаштування та вона час від часу виїжджає за кордон для пошуку заробітку .

Стверджує, що діти проживають разом із ним , що підтверджується актом № 41 від 26.01.2023 року ПП «Порядок в домі» про те, що із ОСОБА_1 по АДРЕСА_3 проживають його неповнолітні діти - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Позивач має постійне офіційне місце роботи , працює на посаді електромонтажника в ТОВ «Експріелтсервіс».

Враховуючи той факт, що малолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знаходиться на його одноособовому утриманні та він самостійно їх виховує, у нього є необхідність юридичної фіксації цього факту, оскільки в подальшому виникають обставини необхідності оформлення документів, щодо соціальної допомоги на дітей, які виховуються лише одним із батьків, а також виникають питання, щодо переміщення дитини без документального оформлення згоди матері, яка не проживає разом із дітьми.

Посилаючись на норми матеріального права, просить суд встановити факт, що він ( ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) самостійно виховує малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав , просив задовільнити позов та вказав , що спору про визначення місця проживання спільних з відповідачкою дітей у них немає, між ними фактично склалися умови , за яких малолітні діти проживають разом з ним та перебувають на його самостійному утриманні. Відповідачка проживає окремо . Враховуючи , що утриманням та вихованням малолітніх дітей займається він самостійно , просив суд , встановити даний факт у своєму рішенні.

У судове засідання відповідачка не з"явилася. Звернулась до суду із письмовою заявою , у якій вказує, що визнає позовні вимоги позивача по справі. Після припинення шлюбних відносин вона проживає окремо від ОСОБА_1 та спільних дітей . Батько займається їх розвитком та утриманням.

Допитані у судовому засіданні ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підтвердили , що постійно проживають разом з батьком , який піклується про них. З матір"ю вони спілкуються, але бачаться з нею рідко.

Заслухавши думку сторін по справі , дослідивши подані докази , суд приходить до наступного висновку :

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів. Поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ч.ч.1,4 ст. 206 цього ж Кодексу - позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд приймає до уваги визнання позову відповідачкою, оскільки воно не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Матеріалами справи встановлено, що 15.07.2009 року між позивачем та відповідачкою укладено шлюб.

Рішеннм Першотравневого районного суду м. Чернівці від 06.04.2021 року даний шлюб між сторонами розірвано. ( а.с. 8-9).

Відповідно до свідоцтв про народження (а.с. 12,13) ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно акту ПП « Порядок у домі» №41 від 26.01.2023 року , по АДРЕСА_3 проживають ОСОБА_1 та його малолітні діти - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3

Окрім іншого , факт проживання дітей разом з батьком та перебування на його утриманні, підтверджується особистими поясненнями учасників процесу .

Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей (ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Принцип статті 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що випливає як зі змісту статті 141 Сімейного кодексу України. Зі змісту Конвенції про права дитини, поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, рівно як і батько дитини, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини батьки можуть реалізувати свої права шляхом домовленості між собою щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Враховуючи всі обставини справи в сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, враховуючи вік дітей, приймаючи до уваги особисті якості матері та батька, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків та визначений між сторонами порядок виховання дітей , суд вважає, що факт самостійного виховання та утримання позивачем своїх малолітніх дітей , доведено належними доказами.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку , що позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі наведеного вище, враховуючи положення ст. 264 ЦПК України, відповідно до якої під час ухвалення рішення суд , окрім іншого вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити , беручи до уваги визнання позову відповідачкою , керуючись ст.ст.110,112,114, 161 Сімейного кодексу України, ст.ст.76,81, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити .

Встановити факт, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) самостійно виховує малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення суду після набрання ним законної сили надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці О. І. Галичанський