Справа № 449/1324/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2023 р. Перемишлянський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді: Гуняк О.Я.,

при секретарі судових засідань: Байдали Н.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Перемишляни цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням у зв`язку з відсутністю в ньому понад рік без поважних причин та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення, -

встановив:

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням у зв`язку з відсутністю в ньому понад рік без поважних причин.

Позов мотивує тим, що являється власницею житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Покликається на те, що її брат - ОСОБА_2 зареєстрований у вказаному житлі, однак з 2000 року, після одруження не проживає у згаданому будинковолодінні. Фактично такий мешкає з сім`єю в АДРЕСА_2 . Звертає увагу суду на те, що впродовж 20 років відповідач не приймає участі у догляді за будинком в с. Стрілки, не сплачує комунальні платежі, не зберігає особистих речей в будинку. Відтак, всі обов`язки, що випливають з договору найму та утримання житлового приміщення виконує лише вона. Зазначила, що починаючи з 2018року відповідач неодноразово подавав позовні заяви до суду, оскаржуючи заповіт та свідоцтво про право на спадщину за заповітом, який був укладений нашим батьком на її користь, але до завершення розгляду справи по суті подавав до суду заяви про залишення позову без розгляду. Вважає, що відсутність відповідача за вказаний період за місцем реєстрації стверджується актами обстеження житлових умов від 31.08.2021р., 06.11.2019р., 13.11.2018р. В обґрунтування позову покликається на вимоги ст.ст. 71,72 ЖК України та 405 ЦК України та просить такий задовольнити.

В судовому засіданні 10.05.2022року позивача та її представник позов підтримали з мотивів викладених у ньому, зустрічний позов заперечили. ОСОБА_1 пояснила, що її брат ОСОБА_2 з 2000 року не проживає у вказаному будинку, а проживає в с. Малі Ланки де одружився. Однак, приходить до батьків і вимагає гроші, погрожує, лише коли зловживає алкоголем.

24.11.2021року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд ухвалити рішення, яким: вселити його в житловий будинок АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову покликається на те, що додані ОСОБА_1 до матеріалів справи довідка та акти не є належними та допустимими доказами. Вказує, що позивач жодного разу до нього не зверталася про зняття з реєстрації, оскільки він періодично проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 разом із своєю матір`ю ОСОБА_3 . Зазначив, що дійсно періодично виїжджає на тимчасові заробітки за межі України в Польщу. Вважає, що відсутні докази щодо його не проживання у вказаному будинку останніх 20 років. Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_1 чинить перешкоди в користуванні спірним будинком, оскільки 08.11.2021 року не дозволила йому зайти в будинок, вчинила психологічне насильство, погрожувала розправою, тому він і досі не може зайти в будинок і забрати свої речі. Він звернувся в поліцію. Вважає, що у зв`язку з протиправними діями ОСОБА_1 змушений тимчасово проживати у родичів в сусідніх селах, бо боїться можливого повторного недопущення його в житловий будинок, іншого житла у нього немає, оскільки з дружиною не склалися стосунки.

Відповідач та представник в судовому засіданні 10.05.2022 року первісний позов заперечили в повному обсязі, просили задовольнити зустрічний позов. Пояснив, що в спірному житловому будинку, який раніше належав його батькові мав свою кімнати, де проживав там, тоді коли посварився з дружиною. Зазначив, що проживав у будинку: 2001 р. один тиждень; 2005р.- 10 днів; 2010р.- один тиждень; 2012р.- тиждень; з 2015р. до 2018р., щомісяця ночував по кілька днів. З 2018року почалися суперечки за спадкове майно, він приходив в будинок, але його не впускали, змінили замки. Вважає, що має право на проживання у вказану будинку, оскільки іншого житла немає і бажає мати свою кімнату, яку хоче зачинити і в будь-який час прийти і користуватися.

В судове засідання позивач та його представник не з`явився, хоча належним чином були повідомлені про час та місце судового засідання. Однак, до суду представник надіслав заяву, згідно якої просить розглянути позов без його участі, проти заочного розгляду не заперечує .

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явився, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення йому судових повісток, однак з невідомих причин в судове засідання не з`явився. Від представника відповідача - ОСОБА_4 надійшла заява згідно якої просить розглядати дану цивільну справу за їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд прийшов до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини

Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно практики Європейського суду з прав людини «втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів»

Стаття 1 Протоколу № 1 дає змогу зробити висновок про те, що: власник володіє всією повнотою влади стосовно власного майна, може робити будь-які дії, які не заборонені законом і не порушують прав третіх осіб; право власності є абсолютним, отже, власнику протистоять будь-які треті особи (враховуючи державу), які в свою чергу повинні утримуватися від дій, що порушують права власника. Ця норма закріплює право власника на безперешкодне користування своїм майном. У такому контексті порушенням права власності особи буде вважатися і факт ненадання можливості користуватися своїм майном.

Міжнародним пактом про економічні, соціальні та культурні права встановлено, що держави, які беруть участь у ньому, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, а також на неухильне поліпшення умов житла (ст.11).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння.

У силу положень ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.319, 358 ЦК всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Судом встановлено, що власником житлового будинку в АДРЕСА_1 з 14.08.2018року є ОСОБА_1 , згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності (а.с.4-5).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_5 є донька ОСОБА_1 , спадщина на яку видане свідоцтво складається з житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.7).

Як вбачається із актів обстеження житлового будинку: від 06.11.2019року; 13.11.2018р.; від 31.08.2021року, ОСОБА_2 зареєстрований в

АДРЕСА_1 , але фактично разом із сім`єю проживає в АДРЕСА_2 (а.с.6, 8, 9).

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, що передбачено ч.1 ст.391 ЦК України.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак, з аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України випливає, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

В розумінні зазначених норм законодавства, позивач має право на захист свого права власності, оскільки набула це право у встановленому законом порядку та яке ніким не оспорене.

В п.33, 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам роз`яснено, що відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Право членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування цим жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.

Таким чином, виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування житлом та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок (квартиру), а відтак - припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім`ї на користування цим житлом. Отже, права членів сім`ї власника будинку на об`єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).

В судовому засіданні безспірно встановлено, що власником житлового будинку в АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 . Відповідач ОСОБА_2 у вказаному житловому будинку не проживає тривалий час, періодами приходив до батьків, а з 2018 року не відвідував будинковолодіння, про що особисто ствердив в судовому засіданні.

Не заслуговують на увагу суду покликання відповідача ОСОБА_2 та його представника щодо чинення йому перешкод у користуванні житловим будинком в АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , оскільки стороною не надано жодного доказу на ствердження такого, а судом в процесі розгляду справи таких не здобуто.

Приймаючи до уваги те, що згідно цивільного законодавства виключно власнику житла належать повноваження встановлювати умови і порядок проживання у ньому інших осіб, тривале не проживання відповідача у будинковолодінні, суд дійшов висновку про те, що порушене право позивачки ОСОБА_1 підлягає захисту

Позивач, за зустрічним позовом - ОСОБА_2 , як в позовній заяві, так і в судовому засіданні належно не обґрунтував, які саме його права та якими діями відповідача порушені, під час судового розгляду не виявлено порушень прав та законних інтересів позивача, тому зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення слід відмовити, так як житлові права позивача не порушуются відповідачем та не підлягають судовому захисту .

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 268,272,273 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , 1971 року народження, уродженця с. Стрілки Перемишлянського району Львівської області таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , паспорт: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , НОМЕР_2 ,місце проживання, АДРЕСА_2 .

Суддя О. Я. Гуняк