Житомирський апеляційний суд
Справа №278/3465/21 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 53 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №278/3465/21 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків у порядку регресу

за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 17 лютого 2022 року, яке ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 через представника адвоката Самойленка П.М. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просив стягнути з відповідача в порядку регресу завдані збитки в розмірі 4 561,06 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі 8 197,80 грн. та вирішити питання судового збору.

Позов обґрунтовував тим, що між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» (далі ПрАТ «СК «ВУСО») та ОСОБА_3 був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту від 08 квітня 2020 року №-06-01, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «FIAT Тіро», д.н.з. НОМЕР_1 . За умовами вказаного вище договору ПрАТ «СК «ВУСО» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування. 14 грудня 2020 року в с. Оліївка Житомирського району Житомирської області водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «KIA», д.н.з. НОМЕР_2 , скоїв наїзд на припаркований автомобіль «FIAT», д.н.з. НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_3 . Унаслідок вказаної ДТП транспортному «FIAT», д.н.з. НОМЕР_1 , спричинені механічні пошкодження, а власнику вказаного автомобіля завдано матеріального збитку. Відповідно до постанови Житомирського районного суду Житомирської області від 20 січня 2021 року водія ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності та визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. На виконання своїх зобов`язань за договором добровільного страхування ПрАТ «СК «ВУСО» виплатило страхове відшкодування в сумі 29 881,66 грн. та отримало право регресної вимоги до винуватця ДТП ОСОБА_4 . Проте, цивільно-правова відповідальність відповідача, як водія транспортного засобу «KIA», була застрахована в ПАТ «НАСК «ОРАНТА», а тому ПрАТ «СК «ВУСО» звернулося до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» з вимогою про відшкодування збитків в порядку регресу. ПАТ «НАСК «ОРАНТА» здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок ПрАТ «СК «ВУСО» в сумі 23 820,60 грн. Між ПрАТ «СК «ВУСО» та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 16 серпня 2021 року укладений договір №16/08/2021 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив (передав), а новий кредитор отримав право вимоги відшкодувати у порядку регресу збитки, завдані первісному кредитору за договором страхування, перелік яких наведений у додатку №1 до договору. Відповідно до додатку №1 за договором добровільного страхування переуступлено право вимоги на залишок боргу на суму 4 561,06 грн.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 17 лютого 2022 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 через представника адвоката Самойленка П.М. подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що ПрАТ «СК «ВУСО» після виплати страхового відшкодування своєму страхувальнику, відповідно до положень чинного законодавства отримало право вимагати відшкодування завданої шкоди із заподіювача такої шкоди, тобто відповідача. Цивільно-правова відповідальність відповідача на час ДТП була застрахована в ПАТ «НАСК «ОРАНТА». ПрАТ «СК «ВУСО» звернулося до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» за відшкодуванням. Оскільки у страховика відповідача не виник обов`язок з відшкодування різниці у вигляді фізичного зносу та франшизи, то така різниця має бути сплачена безпосередньо відповідачем ОСОБА_2 . До скаржника, як до нового кредитора, перейшло від ПрАТ «СК «ВУСО» право на стягнення з відповідача різниці між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням. Зазначає, що він звернувся до суду з позовом на підставі ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування». Суд першої інстанції не встановив дійсних обставин спору, не дослідив повно і всебічно спірні правовідносини між сторонами, не надав вказаним правовідносинам належної правової оцінки, а виходив лише із назви позовної заяви, а не з її змісту та правового обґрунтування, що призвело до неправильного вирішення спору.

Представник відповідача ОСОБА_5 у відзиві на апеляційну скаргу просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Посилається на те, що ОСОБА_1 не є страховиком, а тому у нього не виникає право подавати регресний позов або позов в порядку суброгації. Договір про відступлення права вимоги від 16 серпня 2021 року №16/08/2021 є нікчемним у зв`язку з відсутністю письмової згоди власника транспортного засобу ОСОБА_3 та відсутністю уповноваженого підписанта з іншої сторони ПрАТ «СК «ВУСО». Позов та доводи апеляційної скарги про відшкодування шкоди відповідачем в порядку регресу є такими, що не відповідають обраному способу захисту. Стягнення витрат на правову допомогу є безпідставним та задоволенню не підлягає через відсутність документів на підтвердження понесених витрат. Також розрахунок витрат на правову допомогу значно завищений, оскільки ФОП ОСОБА_1 є адвокатом Войтюком Олександром Вячеславовичем, який працює в тому самому адвокатському об`єднанні, що і адвокат Самойленко П.М. та є його підлеглим. За одну годину підлеглий платить своєму керівнику 2 000 грн. Це більше ніж дохід Президента України та Прем`єр Міністра України.

У судову засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі та вирішити питання судових витрат.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилися. Повноваження представника відповідача підтверджуються довіреністю, яка дійсна до 12 лютого 2023 року (а.с.102). Про дату, час і місце розгляду справи представник відповідача повідомлений розпискою, яку одержав особисто 07 грудня 2022 року (а.с.166). Про причини неявки суд не повідомив та клопотання про відкладення розгляду не спрямовував. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасник судового процесу не з`явився в судове засідання без поважних причин. Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі (частина п`ята ст.130 ЦПК України, частина третя ст.131 ЦПК України). Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, ураховуючи заявлені позовні вимоги, дійшов висновку, що обраний спосіб захисту прав позивача, а саме відшкодування збитків в порядку регресу не є правильним, оскільки до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому в деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем у зв`язку з виплатою страховиком на користь потерпілої особи страхового відшкодування, засновані на суброгації.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у даному випадку має місце суброгація, а не регрес, але з цих підстав у задоволені позову відмовлено бути не може, враховуючи правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2021 року в справі №359/3373/16-ц, за якою предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову слід відрізняти правові підстави позову (правове обгрунтування позову) правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обгрунтування щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, оскільки суд згідно з принципом «суд знає закони» під час розгляду справи має самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 08 квітня 2020 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» та ОСОБА_3 укладений договір добровільного страхування наземного транспорту №-06-01, предметом якого є страхування майнових інтересів страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «FIAT Tipo», д.н.з. НОМЕР_1 .

14 грудня 2020 року в с. Оліївка Житомирського району Житомирської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортних засобів: автомобіля «FIAT Tipo», д.н.з. НОМЕР_1 , та автомобіля «KIA», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .

Відповідно до постанови Житомирського районного суду Житомирської області від 20 січня 2021 року (справа №278/3462/20) 14 грудня 2020 року о 11 год 10 хв. ОСОБА_2 в с. Оліївка Житомирського району Житомирської області керував автомобілем «KIA», д.н.з. НОМЕР_2 , не врахував дорожньої обстановки, не дотримався бокового інвервалу та скоїв наїзд на припаркований автомобіль «FIAT Tipo», д.н.з. НОМЕР_1 . (а.с.18). Суд встановив, що своїми діями ОСОБА_2 порушив вимоги пункту 13.1 Правил дорожнього руху України та його вина у скоєнні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, є доведеною.

У результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди було завдано шкоди застрахованому ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» автомобілю «FIAT Tipo», д.н.з. НОМЕР_1 .

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент ДТП була застрахована в ПАТ «НАСК «ОРАНТА» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №201085230 (а.с.32).

ПрАТ «СК «ВУСО» виплатило страхове відшкодування у сумі 29 881,66 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 22 грудня 2020 року №38412 та від 02 лютого 2021 року №3899 (а.с.30-31).

Від ПАТ «НАСК «ОРАНТА» 09 червня 2021 року ПрАТ «СК «ВУСО» надійшло 23 820,60 грн (а.с.43). При цьому із розрахунку суми страхового відшкодування відмінусована сума франшизи у розмірі 1 500 грн та фізичний знос у сумі 4 561,06 грн. (29 881,66 грн. 23 820,60 грн.).

16 серпня 2021 року ПрАТ СК ВУСО уклало із суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 договір про відступлення права вимоги, за умовами якого, а також відповідно до додатку №1 до нього, ПрАТ «СК «ВУСО» відступило ФОП ОСОБА_1 , як новому кредитору, своє право вимоги за укладеними договорами страхування, зокрема за договором №-06-01 (страхувальник ОСОБА_3 ) до ОСОБА_2 . На підставі указаного договору ПрАТ «СК «ВУСО» відступає (передає), а позивач отримує право вимог до боржників, які виникли внаслідок заподіяння збитків страхувальникам первісного кредитора, зокрема залишок боргу за договором №-06-01, страхувальник ОСОБА_3 , боржник ОСОБА_2 4 561,06 грн. (а.с.8-9).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою.

У цій справі страховик на підставі договору майнового страхування, укладеного між ним та потерпілою в ДТП особою, здійснив виплату страхового відшкодування та тим самим відшкодував завдану потерпілому у ДТП майнову шкоду.

Із урахуванням наведеного у цій справі виникають два види зобов`язань: деліктне зобов`язання, що виникло внаслідок ДТП, сторонами якого є потерпіла особа (кредитор) та особа, відповідальна за завдані збитки (винна особа, боржник), та договірне зобов`язання, що виникає з договору добровільного майнового страхування, сторонами якого є страховик (страхова компанія) та страхувальник (потерпілий у ДТП).

При цьому слід відрізняти поняття зобов`язання, як правовідношення (договірне або позадоговірне), від обов`язків, які мають сторони такого зобов`язання.

Так, згідно з пунктом 4 частини першої ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.

Відповідно до ст.27 Закону України «Про страхування» та ст.993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Виходячи з наведеного, страховик внаслідок виконання обов`язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває прав кредитора в частині фактично сплаченого страхового відшкодування. При цьому деліктне зобов`язання не припиниться, але відбувається заміна сторони у цьому зобов`язанні (заміна кредитора) замість потерпілої особи прав кредитора набуває страховик.

На підтвердження наведеної правової позиції свідчить те, що ст.27 Закону України «Про страхування» та ст.993 ЦК України передбачають перехід права вимоги до страховика, де перехід фактично означає, що право вимоги існувало раніше та продовжує існувати, але переходить від однієї особи до іншої, відповідно - від потерпілої особи у деліктному зобов`язанні до страховика.

Перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов`язанні до страховика в порядку ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування» є суброгацією (а не регресом як зазначив позивач).

Відповідно до ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Виходячи з наведеного, страховик внаслідок виконання обов`язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває прав кредитора в частині фактично сплаченого страхового відшкодування. При цьому деліктне зобов`язання не припиняться, але відбувається заміна сторони у цьому зобов`язанні (заміна кредитора) - замість потерпілої особи прав кредитора набуває страховик.

Згідно з частиною четвертою ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі №755/18006/15-ц викладений висновок, відповідно до якого, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у ст.38 зазначеного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно зі ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України "Про страхування" до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Аналіз наведених вище норм матеріального права та роз`яснень щодо їх застосування дає підстави зробити висновок про те, що до ПрАТ СК ВУСО як страховика потерпілого ОСОБА_3 , правонаступником якого на підставі договору про відступлення права вимоги є позивач, перейшло право вимоги у деліктному зобов`язанні, що належало ОСОБА_3 до винної особи, якою у спірних правовідносинах є відповідач, в тому числі і щодо стягнення невиплаченої ПАТ «НАСК «ОРАНТА» (страховиком винної особи) франшизи та фізичного зносу.

Обмежене це право, відповідно до положень ст.993 ЦК України, є лише сумою фактичних виплат, здійснених ПрАТ СК ВУСО на користь ОСОБА_3 .

Оскільки розмір страхового відшкодування, виплаченого ПрАТ СК ВУСО на користь ОСОБА_3 становить 29 881,66 грн, що є більшим від розміру отриманого ПрАТ СК ВУСО страхового відшкодування від ПАТ «НАСК «ОРАНТА» (23 820,60 грн), то ПрАТ СК ВУСО мало право вимагати з відповідача, як винної особи, стягнення 6 061,06 грн (29 881,66 грн - 23 820,60 грн), оскільки відповідач ОСОБА_2 за приписами пункту 36.6 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" зобов`язаний компенсувати суму франшизи (1 500 грн.) та фізичного зносу (4 561,06 грн.) за свій рахунок.

Позивачу ФОП ОСОБА_1 за договором про відступлення права вимоги від 16 серпня 2021 року №16/08/2021 відповідно з додатком №1 до нього, за договором добровільного страхування наземного транспорту від 08 квітня 2020 року №-06-01 перейшло право вимоги до боржника ОСОБА_2 на суму 4 561,06 грн (залишок боргу), а тому відповідач зобов`язаний компенсувати позивачу суму 4 561,06 грн., яка становить фізичний знос, за власний кошт.

Із огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, неправильно витлумачивши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, дійшов помилкового висновку щодо необґрунтованості заявлених позивачем позовних вимог, а тому ухвалене ним рішення підлягає скасуванню із постановленням нового судового рішення про стягнення із ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 4 561,06 грн.

Посилання представника відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на відсутність у позивача статусу учасника страхової діяльності не змінює вищевикладених висновків апеляційного суду з огляду на таке.

Відповідно до положень ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частина перша ст.513 ЦК України).

Стаття 514 ЦК України визначає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язані в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, положеннями ст.515 ЦК України визначено, що заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних із особою кредитора, зокрема у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Умови договору добровільного страхування наземного транспорту від 08 квітня 2020 року №-06-01, що укладений між ПрАТ «СК «ВУСО» та ОСОБА_3 не містить будь-яких обмежень стосовно можливості відступлення прав вимоги за таким договором новому кредитору. Аналогічно, чинне законодавство України також не містить жодних заборон на заміну кредитора у вказаних договірних зобов`язаннях. Із урахуванням викладеного, кредитором у зобов`язані відповідача ОСОБА_2 , предметом якого є відшкодування майнової шкоди у вигляді фізичного зносу, який з урахуванням встановлених законодавчих обмежень не відшкодовується страховиком, став позивач ФОП ОСОБА_1 .

Також у матеріалах справи відсутні докази того, що у судовому порядку договір про відступлення права вимоги був би визнаний недійсним та є платіжне доручення від 16 серпня 2021 року №52, яким позивач перерахував ПрАТ «СК «ВУСО» ціну договору, а за його умовами право вимоги переходить до нового кредитора з моменту перерахування коштів у розмірі ціни договору на рахунок первісного кредитора. Отже, позивач набув прав нового кредитора по відношенню до ОСОБА_2 стосовно його заборгованості за залишком боргу в розмірі 4 561,06 грн.

Відповідно до частини тринадцятої ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати позивача складаються із судового збору, сплаченого ним при поданні позовної заяви в сумі 908 грн. та апеляційної скарги у сумі 1 362 грн, а також витрат на професійну правничу допомогу на стадії розгляду справи судом першої інстанції в сумі 8 197,80 грн.

Відповідно до частини першої ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої шостої ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно із положеннями частини першої та пункту 1 частини другої ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до пунктів 1,2 частини третьої ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта ст.137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї ст.137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року в справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року в справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року в справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року в справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Професійну правничу допомогу позивачу у суді першої інстанції надавав адвокат Самойленко П.М. на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги, укладеного сторонами 25 травня 2021 року.

На підтвердження розміру цих витрат, попередній розмір яких наведений в позовній заяві, позивач надав додаткову угоду №3 у вигляді акта приймання - передачі правової (правничої) допомоги до договору про надання правової (правничої) допомоги від 25 травня 2021року №1818, що складений та підписаний адвокатом Самойленком П.М. і позивачем відповідно 17 серпня 2021 року, відповідно до якого адвокатом на виконання своїх обов`язків за договором в суді першої інстанції витрачено 7 годин робочого часу. Вартість наданих послуг визначено сторонами на стадії розгляду справи судом першої інстанції 8 197, 80 грн, які позивач просить суд стягнути на його користь з відповідача.

Витрати ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу у наведеному розмірі є реально понесеними, що підтверджено платіжним дорученням №55 від 17 серпня 2021 року (а.с.48).

За змістом складеного акта приймання - передачі правової (правничої) допомоги, допомога полягала у вивченні адвокатом Самойленком П.М. страхової справи та формування правової позиції; підготовці та відправленні відповідних запитів щодо отримання письмових доказів; підготовці і написанні позовної заяви, підготовці процесуальних документів для подачі позову до суду першої інстанції; підготовці заяв та клопотань до Житомирського районного суду Житомирської області; представництві інтересів позивача в суді першої інстанції (а.с.47 зворот).

За умовами укладеного між позивачем та адвокатом договору про надання правової (правничої) допомоги, сторони погодили, що вартість однієї години роботи адвоката становить 2 102 грн, тобто відповідає встановленому з 01 січня 2021 року розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу.

Апеляційний суд, розподіляючи витрати, понесені ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, дійшов висновку про те, що надані ним докази, що підтверджують понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 197,80 грн, не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Представник позивача заявив про те, що розрахунок витрат на правову допомогу значно завищений, оскільки ФОП ОСОБА_6 є адвокатом Войтюком О.В., який працює в тому самому адвокатському об`єднанні, що і адвокат Самойленко П.М.

Із урахуванням критеріїв співмірності складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності підготовки і витребування письмових доказів щодо обставин дорожньо-транспортної події та виплати страхових відшкодувань на користь потерпілої особи та його страховика, зважаючи, що відповідно до частини першої ст.517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, значимості таких дій у справі виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів вважає, що зазначені ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 197,80 грн є завищеними, та неналежним чином обґрунтованими, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Не відповідає принципу розумності заявлений позивачем до відшкодування розмір витрат на професійну правничу допомогу з врахуванням того, що він є явно непропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову 4 561,06 грн. у той час як значення справи для сторін та результат її вирішення не мають впливу на репутацію позивача, який на свій власний розсуд прийняв рішення щодо отримання професійної правничої допомоги у визначеному адвокатом розмірі 8 197,80 грн., очікуючи ухвалення судом рішення про задоволення позову на суму, що є значно нижчою ніж його витрати на цю допомогу.

Із огляду на викладене вище, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 2 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Окрім того, зважаючи на ухвалення судом апеляційної інстанції нового судового рішення про задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору при поданні позовної заяви у розмірі 908 грн та при поданні апеляційної скарги у розмірі 1 362 грн, всього: 2 270 грн (908+1 362).

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 17 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , іпн НОМЕР_3 ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , іпн НОМЕР_4 ) збитки у сумі 4 561 грн 06 коп., 2 270 грн судового збору та 2 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Судді: