ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 січня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/5066/21

Головуючий у першій інстанції Шевченко І.М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/281/23, № 22-ц/4823/282/23

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.

секретар Патук А.А.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2022 року та на додаткове рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу (суддя Шевченко І.М.), ухвалені у м. Ніжин Чернігівської області, основне рішення складене 03.11.2022, додаткове рішення складене 07.11.2022,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2005 року по січень 2021 року.

Позов мотивовано тим, що починаючи з 2005 року сторони проживали разом як одна сім`я за адресою: АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, спільний побут, мали взаємні права та обов`язки подружжя, разом працювали, заробляючи кошти на проживання, спільно придбавали продукти харчування, майно для спільного користування, також, позивачка оплачувала за прибирання території, оплачувала та отримувала на ім`я ОСОБА_2 продуктові товари. Метою встановлення такого факту зазначила захист законного інтересу та свого права на поділ спільного набутого під час проживання однією сім`єю майна.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу задоволено частково. Установлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_2 у період з кінця літа 2005 року по 02 жовтня 2019 року. У задоволенні позову в іншій частині вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки судовий збір в розмірі 908,00 грн. Рішення суду мотивовано тим, що позивачка частково довела факт спільного проживання з відповідачем без реєстрації шлюбу у період часу з кінця літа 2005 року по 02 жовтня 2019 року .

Додатковим рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07 листопада 2022 року заява представника відповідача адвоката Прокопця С.М. про ухвалення додаткового рішення у даній справі задоволена частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в сумі 1 000,00 грн.

Частково задовольняючи заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що витрати на правничу професійну допомогу в розмірі 1000 грн відповідатимуть критеріям реальності таких витрат, розумності їхнього розміру з урахуванням конкретних обставин справи, що є співмірним зі складністю справи, а також обсягом наданих адвокатом послуг та є пропорційними розміру задоволених позовних вимог.

В апеляційній скарзі на рішення та додаткове рішення суду першої інстанції ОСОБА_2 просить скасувати основне рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , додаткове рішення змінити, стягнувши з позивачки на його користь 10 000,00 грн витрат на правничу допомогу адвоката, також, просить стягнути з ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції в розмірі 5 000,00 грн. Скарга мотивована тим, що надані позивачкою докази та пояснення свідків не підтверджують факту спільного проживання, ведення спільного бюджету, наявності між сторонами подружніх стосунків, крім того, докази у вигляді копії протоколу про адміністративне правопорушення, складеного на відповідача, його пояснення, довідка інспектора Ніжинського ВП ГУ НП України в Чернігівській області, лист-повідомлення та рапорт інспектора-чергового були подані суду в порушення ст. 83, ч. 5 ст. 177 ЦПК України. Не звернув увагу суд на те, що в позові відсутня правова мета звернення позивачки до суду. Стосовно витрат, які поніс ОСОБА_2 на правничу допомогу адвоката, то суд безпідставно зменшив їх розмір, адже такий розмір є співмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та обсягом наданих послуг, до того ж, позивачка не подавала клопотання про їх зменшення, не довела неспівмірності таких витрат.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам закону рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2022 року не відповідає, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила суд встановити факт проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2005 року по січень 2021 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги та встановлюючи факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка та дружини з кінця літа 2005 року по 02 жовтня 2019 року, суд першої інстанції вважав частково доведеним зазначений факт на підставі пояснень позивачки, показань свідків, матеріалів даної справи та справи про адміністративне правопорушення.

Проте колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що у справі відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували факт спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , наявність відносин між ними, притаманних подружжю.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, якщо від цього залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частиною 2 статті 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08.12.2021 у справі № 369/16486/18.

Ті доводи, які позивачка виклала у позові та на підставі яких суд встановив факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу як чоловіка та дружини, до уваги апеляційним судом не беруться, оскільки, вони не містять інформації щодо предмета доказування та не можуть бути достатніми підставами для встановлення вказаного факту.

Так, на підтвердження факту спільного проживання ОСОБА_1 посилалась на покази свідків ОСОБА_3 (сусідка) і ОСОБА_4 (кум позивачки) та пояснення, які містяться у справі про адміністративні правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ст. 173-2 КУпАП.

Разом із тим, у контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду критично відноситься до пояснень, що містяться у матеріалаї адміністративної справи адже, конфлікт (сварка) між сторонами, яка призвела в подальшому до притягнення відповідача до відповідальності, мала місце лише у жовтні 2019 року. Позивачка ж просила встановити факт спільного проживання починаючи з 2005 року і по січень 2021 року.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20.

Також посилання ОСОБА_1 на видаткові накладні, в яких міститься її підпис про отримання товарів (продуктів харчування) для їх подальшої реалізації, не підтверджують факту спільного ведення бізнесу, заробляння і витрачання коштів на сім`ю, оскільки, обидві сторони не заперечували, що ОСОБА_2 є приватним підприємцем. ОСОБА_5 , яка є дочкою позивачки, як стверджував відповідач, перебувала з останнім у трудових відносинах, оскільки працювала у нього продавцем, а та обставина, що у накладних стоїть підпис ОСОБА_1 , не може бути доказом на підтвердження факту спільного проживання сторін, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат. Крім того, за позицією ОСОБА_1 , вона також була продавчинею товарів ФОП ОСОБА_2 .

З огляду на зазначене вище, встановивши відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження спільного проживання сторін, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, а також, відсутність конкретної правової мети встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності правової мети звернення до суду з позовом не заслуговують на увагу суду та не можуть бути підставою для скасування судового рішення. Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 хоча в прохальній частині позовних вимог просила суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2005 року по січень 2021 року, але в мотивувальній частині позову та в судовому засіданні зазначала, що встановлення факту їй необхідне для захисту законного інтересу та права позивачки на поділ спільного набутого під час шлюбу майна.

Посилання на правові позиції Верховного суду викладені у постановах Верховного суду від 10 листопада 2019 року у справі №369/5481/16-ц та у постанові від 29 січня 2020 року у справі №379/3191/15-ц не є аналогічними до обставин справи, що розглядається, оскільки в зазначених справах в процесі їх розгляду були вирішені питання щодо спільної сумісної власності в добровільному порядку і необхідність встановлення факту як правова підстава захисту оспорюваних прав відпала.

Додаткове рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07 листопада 2022 року також частково не відповідає вимогам закону, виходячи з наступного.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас відповідно до частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 і адвокат Прокопець С.М. 01.11.2021 уклали договір про надання правничої допомоги, а 21.10.2022 між ними була укладена додаткова угода № 1 до договору про надання правничої допомоги (а. с. 96, 97).

Акт про прийняття передачі наданих послуг від 27.10.2022 свідчить, що адвокатом були надані клієнту юридичні послуги по наданню правничої допомоги у даній справі у вигляді підготовки правових позицій та вивчення документів, складання відзиву на позову заяву та представництво інтересів клієнта у суді першої інстанції (а. с. 98). Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката становлять 10 000, 00 грн.

З огляду на те, що склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування, колегія суддів приходить до висновку про доведеність належними і допустимими доказами виконаних робіт та наданих послуг ОСОБА_2 адвокатом Прокопцем С.М.

Апеляційний суд, при визначенні та стягненні суми судових витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем, надає оцінку поданим доказам та визначаючи фактичний обсяг правової допомоги, співмірність витрат, вважає, що вказані витрати на підставі ч. ч. 1, 2 статті 141 ЦПК України підлягають стягненню з позивачки у повному обсязі.

Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Оскільки ОСОБА_1 з клопотанням про зменшення витрат на оплату правничої допомоги до суду не зверталась, жодного пояснення або доказу щодо їх неспівмірності не подавала, суд першої інстанції не мав правових підстав для зменшення розміру цих витрат.

Правові позиції Верховного Суду про те, що зменшення витрат на професійну правничу допомогу можливе лише за наявності письмового та обґрунтованого клопотання іншої сторони про це, викладені у постанові від 22.11.2019 у справі № 902/347/18, у постанові від 910/4881/18 від 18.12.2018.

Також слід зазначити, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 статті 137 ЦПК України).

Отже при вирішенні питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу суд апеляційної інстанції враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.02.2021 у справі № 753/1203/18, згідно з якими для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат і тому, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що додаткове рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07 листопада 2022 року підлягає зміні шляхом збільшення суми стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу адвоката з 1 000,00 грн до 10 000, 00 грн.

Крім того з позивачки на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу адвоката за складання апеляційної скарги на основне та додаткове рішення суду першої інстанції в сумі 5 000,00 грн.

Надання адвокатом Прокопцем С.М. правничої допомоги під час розгляду справи судом апеляційної інстанції підтверджуються укладеним між адвокатом та клієнтом додатковою угодою № 2 до договору про надання правничої допомоги від 22.11.2022, актом про прийняття передачі наданих послуг від 22.11.2022 (а. с. 212, 213) та ордером на надання правової допомоги від 12.02.2023.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1 статті 141 ЦПК України).

Враховуючи, що апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу відповідача у повному обсязі, за подання якої він сплатив 1 488,60 грн судового збору, зазначену суму судових витрат належить стягнути з позивачки на користь останнього.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на зазначене вище, апеляційний суд приймає нове судове рішення про скасування рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2022 року та зміну додаткового рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07 листопада 2022 року з викладених вище підстав.

Керуючись ст. ст. 137, 141, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2022 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу відмовити.

Додаткове рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07 листопада 2022 року змінити, збільшивши суму стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу адвоката з 1 000,00 (однієї тисячі) до 10 000 (десяти тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) витрати на правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції в розмірі 5 000,00 (п`ять тисяч) грн та 1 488 (одну тисячу чотириста вісімдесят вісім) грн 60 коп судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текс постанови виготовлено 23 січня 2023 року.

Головуючий: Судді: