КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/706/2022
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 січня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Оболонського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Тітова М.Ю. в м. Київ 26 березня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про примусове виселення з житлового приміщення,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В жовтні 2013 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду із позовом про примусове виселення з житлового приміщення, просило виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 зі зняттям їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою, стягнути з відповідачів судові витрати.

Позов мотивовано тим, що 28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк», який виступає правонаступником АКІБ «ТАС-Комерцбанк», було укладено договір факторингу, за умовами якого було відступлено фактору права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, та всі пов`язані з ними права. 28 листопада 2012 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, внаслідок чого відбулася заміна кредитора, а саме позивач набув статусу нового кредитора/стягувача за договором від 06 червня 2008 року № 2621/0608/88-117, позичальником за яким є ОСОБА_4 . За умовами даного кредитного договору банк зобов`язується надати боржнику кредит у сумі 108700 доларів США, а ОСОБА_4 зобов`язується повернути даний кредит та сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Також 06 червня 2008 року в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між кредитором та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 2621/0608/88-117-Z-1, відповідно до якого відповідачем передано в іпотеку кредитору нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 березня 2010 року звернуто стягнення на предмет іпотеки. Після відкриття виконавчого провадження стало відомо, що в квартирі, яка є предметом іпотеки, зареєстровані мешканці, включаючи малолітніх дітей, причому останні - після укладення договору іпотеки. Керуючись ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України ТОВ «Кредитні ініціативи» надіслало відповідачам письмову вимогу іпотекодержателя про добровільне виселення з житлового приміщення від 13 вересня 2013 року, яку відповідачі отримали особисто 19 вересня 2013 року, проте станом на день подачі позову до суду залишили без задоволення. На даний час заборгованість залишається не виплаченою.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року позов задоволено, виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 , покладено на відповідачів судові витрати.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 27 червня 2022 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, просила скасувати заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що суд не встановив, що квартира АДРЕСА_1 була придбана не за рахунок кредиту (позики, іпотеки) банку, а за власні кошти скаржника на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 28 грудня 1999 року, тому відповідно до норм ч. 2 ст. 190 ЖК України, виселення скаржника та всіх інших членів її сім`ї із спірної квартири було можливим виключно з одночасним наданням іншого постійного жилого приміщення, яке повинно було зазначено судом в заочному рішенні. В позові ТОВ «Кредитні ініціативи» такого приміщення також не зазначено.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В судове засідання з`явилася відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 , від відповідача ОСОБА_3 , третіх осіб ОСОБА_4 , Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, позивача ТОВ «Кредитні ініціативи» надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З урахуванням наведених вимог закону, оскільки апеляційна скарга подана лише одним відповідачем ОСОБА_1 , а інший відповідач ОСОБА_3 власної заяви про перегляд заочного рішення та апеляційної скарги не подала, апеляційний суд, оцінюючи висновки суду першої інстанції та апеляційної скарги, виходить лише із тих висновків і доводів, які стосуються саме цього відповідача.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в частині, що переглядається, даним вимогам закону не відповідає.

Як встановлено судом, 06 червня 2008 року ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 уклали кредитний договір № 2621/0608/88-117, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту на споживчі цілі в розмірі 108700 доларів США на строк з 06 червня 2008 року по 04 червня 2018 року та на умовах, передбачених в цьому договорі, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором (а. с. 5 - 7).

06 червня 2008 року ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 уклали іпотечний договір № 2621/0608/88-117-Z-1, за умовами якого цим договором забезпечується належне виконання позичальником вимог іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору № 2621/0608/88-117 від 06 червня 2008 року, всіх додаткових угод, що будуть укладені до нього. На забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавцем передано в наступну іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на квартиру серії НОМЕР_1 , виданого 28 грудня 1999 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 27 грудня 1999 року № 1164-С, та зареєстрованого КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 07 лютого 2000 року, записано у реєстрову книгу за реєстровим № 108/30520 (а. с. 8 - 10).

На а. с. 11 наявна довідка з місця проживання КП «Житлосервіс «Приозерне» про склад сім`ї та прописку від 04 січня 2013 року, згідно якої за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 з 23 січня 1990 року, ОСОБА_3 з 20 серпня 2008 року, ОСОБА_4 з 20 серпня 2008 року, ОСОБА_5 з 21 квітня 2009 року.

На а. с. 12 - 13 наявна копія рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 березня 2010 року в справі № 2-1190/2011 за позовом ПАТ «Сведбанк» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, яким позов задоволено та звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою АДРЕСА_2 .

На а. с. 14 - 18 наявні копії паспортів відповідачів з відмітками про реєстрацію місця проживання за вказаною адресою.

16 вересня 2013 року ТОВ «Кредитні ініціативи» направило на адресу ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 вимоги про виселення, отримані 19 вересня 2013 року (а. с. 20 - 28).

28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» уклали договір факторингу № 15, за умовами якого банк відповідно до умов даного договору відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить банку на підставі документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором (а. с. 29 - 30).

28 листопада 2012 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» уклали договір факторингу, згідно якого клієнт відповідно до умов даного договору відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених в реєстрі заборгованості боржників та у переліку кредитних договорів та договорів забезпечення, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги клієнту набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає клієнту за плату грошові кошти в розпорядження та у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбачену даним договором (а. с. 31 - 39).

Згідно витягу з реєстру (додаток 1Б) до договору факторингу від 28 листопада 2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи», в тому числі було відступлено право вимоги за кредитним договором № 2621/0608/88-117 від 06 червня 2008 року, укладеного з ОСОБА_4 (а. с. 40).

28 листопада 2012 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» уклали договір про передачу прав за іпотечним договором, згідно якого сторони домовились, що разом з відступленням прав вимоги заборгованостей по кредитних договорах від боржників, що здійснюється на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року, укладеного між сторонами, одночасно передаються права вимоги за іпотечними договорами, які визначені цим договором. Згідно витягу з договору про передачу прав за іпотечним договором, до переліку кредитних договорів, права вимоги за іпотечними договорами до яких передається право вимоги, також відступлено право вимоги за іпотечним договором від 06 червня 2008 року № 2621/0608/88-117-Z-1, укладеного з ОСОБА_1 (а. с. 41 - 42).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позов ТОВ «Кредитні ініціативи» про виселення ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що судовим рішенням було звернуто стягнення на предмет іпотеки, яким є спірна квартира, в якій зареєстрована та проживає відповідач, і оскільки нею була отримана, однак не виконується добровільно протягом одного місяця письмова вимога позивача про виселення, вона підлягає виселенню відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР.

Апеляційний суд не може погодитися із даними висновками, виходячи із наступного.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено главою 49 «Забезпечення виконання зобов`язання» ЦК України та Законом України «Про іпотеку».

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою якої, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

При вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, з якого вони підлягають виселенню, важливо встановити факт придбання житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК Української РСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Аналогічне положення закріплено у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, яка в подальшому підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц.

Відповідно до частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Враховуючи норми статті 109 ЖК Української РСР та статті 379 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти.

Аналогічні правові висновки викладено в постанові Верховного Суду, зокрема від 17 серпня 2022 року в справі № 712/16075/18 (провадження № 61-10961св21).

Доведення обґрунтованості вимоги про виселення з наданням іншого постійного житла, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК України має бути надане відповідачу одночасно з її виселенням, є обов`язком позивача. Відсутність вказівки у позові про виселення на інше житло, яке надається у зв`язку із виселенням із іпотечного житла, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення (постанова Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 727/8928/17-ц, від 14 липня 2022 року в справі № 183/4172/20).

Матеріали справи (а. с. 8 - 10) містять копію іпотечного договору № 2621/0608/88-117-Z-1 від 06 червня 2008 року, укладеного ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 , за умовами якого на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавцем передано в наступну іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на квартиру серії НОМЕР_1 , виданого 28 грудня 1999 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 27 грудня 1999 року № 1164-С, та зареєстрованого КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 07 лютого 2000 року, записано у реєстрову книгу за реєстровим № 108/30520.

Суд першої інстанції не звернув увагу на зазначене, не перевірив підстави набуття відповідачем у власність спірної квартири та не з`ясував, що спірна квартира АДРЕСА_3 , з якої ним було виселено відповідача, придбана у власність останньою на підставі свідоцтва про власності на квартиру серії НОМЕР_1 , виданого 28 грудня 1999 року та зареєстрованого 07 лютого 2000 року, а отже об`єктивно не могла бути придбаною за кредитні кошти на підставі кредитного договору, укладеного лише 06 червня 2008 року.

Оскільки підстави набуття відповідачем у власність спірної квартири судом першої інстанції не з`ясовані, висновки суду про виселення ОСОБА_1 зі спірної квартири з підстав, передбачених ч. 2 ст. 109 ЖК України, є передчасними та помилковими.

Відтак, рішення суду першої інстанції в частині вимог до ОСОБА_1 ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи спір по суті, апеляційний суд виходить із того, що у справі, яка переглядається, спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача ОСОБА_1 у 1999 році, а отже, і виселенню з такої квартири без надання іншого жилого приміщення відповідач не підлягає.

Разом із тим, позивачем ТОВ «Кредитні ініціативи» в позові не запропоновано будь-якого іншого жилого приміщення для надання відповідачу ОСОБА_1 , яку позивач просив виселити.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної вимоги про виселення відповідача ОСОБА_1 має бути відмовлено з підстав, зазначених у цій постанові.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в частині позовних вимог до відповідача ОСОБА_1 із прийняттям в цій частині нової постанови про відмову в позові із наведених вище підстав.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується іншим відповідачем ОСОБА_3 , заяви про перегляд заочного рішення нею не подавалась.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із позивача на користь відповідача ОСОБА_1 судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 172,05 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року скасувати в частині вимог до ОСОБА_1 та прийняти в цій частині нову постанову.

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» в позові до ОСОБА_1 про примусове виселення з житлового приміщення.

В іншій частині заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року залишити без змін.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (м. Київ вул. Вікентія Хвойки 21 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 172,05 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 січня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.