Дата документу 24.01.2023
Справа № 334/3374/20
Провадження № 2/334/88/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого - судді Козлової Н.Ю., при секретарі Мацухової А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Ярошенко О.О. звернулася до Ленінського районного суду з позовом про визнати недійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 від 04 квітня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в частині відчуження 1/2 частки квартири, яка належала на момент смерті ОСОБА_6 та була успадкована ОСОБА_1 та витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 частку квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 03.07.2020 року відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна в порядку загального позовного провадження.

Представники відповідачів скористалися своїм правом на подання відзиву, згідно якого зазначили, що позовні вимоги ОСОБА_1 є передчасним, незаконним, необгрунтованим і таким, що не пов`язаний із захистом прав та законних інтересів ОСОБА_1 , що у свою чергу свідчить, що цей позов суперечить основним засадам (принципам) цивільного судочинства, а тому позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.

До закінчення підготовчого судового засідання представник позивача адвокат Ярошенко О.О. заявив клопотання про залучення у якості співвідповідача ОСОБА_4 , оскільки однією з вимог позову є визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04 квітня 2018 року, який був укладений між ОСОБА_2 (відповідач по справі) та ОСОБА_4 , в частині відчуження частини квартири, яка належала на момент смерті ОСОБА_6 та була успадкована ОСОБА_1 .

Ухвалою суду 25.01.2022 року ОСОБА_4 було залучено у якості співвідповідача по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна. Встановлено строк співвідповідачу для надіслання (надання) до суду відзиву на позовну заяву і всіх доказів, які можливо доставити до суду, що підтверджують заперечення проти позову - протягом п`ятнадцяти днів з дня одержання копії цієї ухвали.

З наданого суду відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 ОСОБА_4 зазначає, що вимоги позивача є незаконними, необгрунтованими (недоведеними) та такими, що не пов`язані із захистом прав та законних інтересів позивача, у тому числі такими, що подані із пропуском строку позовної давності, а тому такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Так, відповідач ОСОБА_4 зазначає, що ОСОБА_1 фактично довідалася про порушення її права та про особу, яка її порушила принаймні з 07.06.2016 року, оскільки судові процеси тривали протягом 2014 - 2016 років. 30.06.2020 року, адвокат Ярошенко О.О. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду з позовною заявою від 26.06.2020 року про визнання недійсним договору купівлі-пра витребування майна. Таким чином, визначений ч.І ст.257 ЦК України трирічний строк для звернення до суду із вимогою про захист прав позивача фактично сплив 07.06.2019 року.

З вищенаведених підстав, відповідач просив суд застосувати строк позовної давності до позовних вимог в частині витребування у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

26.09.2022 року Ленінським районним судом м.Запоріжжя постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження та призначення справи до розгляду.

Інших процесуальних дій не вчинялось.

У судове засідання сторони не з`явилися, надали суду письмові клопотання про розгляд справи за відсутністю представника позивача та представників відповідачів, ухвалити рішення на підставі наданих суду письмових пояснень та наявних в матеріалах справи доказів.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно вимог ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

З матеріалів справи вбачається, що 30.06.2020 року, адвокат Ярошенко О.О., як представник ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя, із позовною заявою про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04.04.2018 року, в частині відчуження 1/2 частини квартири, яка належала на момент смерті ОСОБА_6 та була успадкована ОСОБА_1 , а також витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Як встановлено в ході судового розгляду, позивачка ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та яким 21.05.2013 року був складений заповіт, яким він все своє майно, яке буде належати йому на момент смерті заповів ОСОБА_1 .

Позивач зазначає, що 20.06.2008 року ОСОБА_6 та його дружиною ОСОБА_7 був укладений договір довічного утримання №1-1677 відповідно до якого ОСОБА_2 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17.10.2014 року (яке набрало законної сили 20.08.2015 року), з урахуванням ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя про виправлення описки від 07.06.2016 року у справі №334/6649/14-ц (яка набрала законної сили 14.06.2016 року) позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання був задоволений та розірваний договір довічного утримання від 20.06.2008 року, зареєстрований в реєстрі за №2-1677 та посвідчений нотаріусом Першою Запорізькою нотаріальною конторою Працюк Н.П. та повернуто право власності на частини квартири АДРЕСА_1 .

28.10.2014 року, ОСОБА_1 особисто подала приватному нотаріусу Кириченко К.В. заяву про прийняття спадщини та була заведена спадкова справа №13/2014.

Представник Позивача ОСОБА_8 звернувся до приватного нотаріуса Кириченко К.В. із заявою про видачу свідоцтва на право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01.07.2016 року (вих.№51/02-31 від 01.07.2016 року) представник Позивача ОСОБА_8 було відмовлено у видачі свідоцтва на право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та роз`яснено порядок оскарження цієї Постанови.

Постанова з боку Позивача оскаржена не була. Зазначена обставина підтверджується матеріалами справи та визнається і не заперечується Позивачем.

22.07.2016 року, представник ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування (справа №334/4717/16-ц).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/4717/16-ц від 16.07.2020 року (яка набрала законної сили 07.08.2020 року) позов ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання права власності в порядку спадкування за законом, на підставі п.2 ч.І ст.257 ЩІК України залишено без розгляду.

Позивач належним чином до суду із позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування не звертався.

Згідно п.2 ч.1 ст.257 ЦПК України, в редакції ЦПК України, яка діяла на час постановлено ухвали у справі №334/4717/16-ц від 16.07.2020 року, визначено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо: позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, жа не має повноважень на ведення справи.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та визнаються і не заперечуються Позивачем.

Згідно до відомостей з реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 14.08.2008 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання догляду №1-1677 від 20.06.2008 року.

Згідно до відомостей з реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 22.06.2020 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу зареєстрований за №594 від 24.05.2018 року та посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С.

Позивач вважає, що ОСОБА_2 достовірно знаючи, що Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17.10.2014 року у справі №334/6649/14-ц (яке набрало законної сили 20.08.2018 року) був розірваний договір довічного утримання від 20.06.2008 року, зареєстрований в реєстрі за №2-1677 та посвідчений нотаріусом Першою Запорізькою нотаріальною конторою Працюк Н.П., отримала свідоцтво про смерть ОСОБА_6 , зняла заборону на відчуження об`єкту нерухомого майна, яка була накладена на підставі договору довічного утримання та шляхом укладання договору купівлі-продажу від 04.04.2018 року здійснила відчуження всієї квартири ОСОБА_9 , який в свою чергу 24.05.2018 року шляхом укладання договору купівлі-продажу здійснив відчуження всієї квартири ОСОБА_3 .

Згідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Разом із цим, відповідно до ст.749 ЦК України, з урахуванням ч,4 ст.334 ЦК України, право власності на житло переходить від відчужувана до набувача в момент державної реєстрації договору довічного утримання.

З моменту державної реєстрації договору довічного утримання відчужувач (особа, яка потребує утримання) перестає бути власником будинку, квартири.

Зазначена обставина підтверджується матеріалами справи та не заперечується і визнається позивачем.

21.05.2013 року, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 був складений заповіт та зареєстрований в реєстрі за №820 і посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Велигура Г.К.

ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Відповідно до ч.2 ст.755 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувана.

За умовами зазначеного заповіту №820 від 21.05.2013 року ОСОБА_6 заповів усе його майно, де б воно не було та з чого воно не складалося та взагалі все те, що буде йому належати на день його смерті та на що він за законом матиме право заповів ОСОБА_1 .

Заповіт не містить конкретної умову про розпорядження ОСОБА_6 на випадок його смерті щодо квартири (чи частини квартири) АДРЕСА_1 .

Отже, у разі укладення договору довічного утримання відчужувач втрачає можливість розпоряджатись своїм житлом (продавати, дарувати, заповідати), так як більше не є його власником.

Тому, ОСОБА_6 не мав право розпорядитись спірною квартирою (її частиною) шляхом складання заповіту станом на 21.05.2013 року.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та не заперечується і визнається позивачем Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17.10.2014 року (яке набрало законної сили 20.08.2015 року тобто набагато пізніше відкриття спадщини (20.10.2014 року)), з урахуванням Ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07.06.2016 року у справі №334/6649/14-ц (яка також набрала законної сили 14.06.2016 року пізніше відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_1 )) - позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання був задоволений та розірваний договір довічного утримання від 20.06.2008 року, зареєстрований в реєстрі за №2-1677 та посвідчений нотаріусом Першою Запорізькою нотаріальною конторою Працюк Н.П. та повернуто право власності на 'А частини квартири АДРЕСА_1 .

28.10.2014 року, ОСОБА_1 особисто подала приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кириченко К.В. заяву про прийняття спадщини та була заведена спадкова справа №13/2014. Також представником Позивача ОСОБА_8 до приватного нотаріуса Кириченко К.В. була подана Заява про видачу свідоцтва на право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 .

Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01.07.2016 року (вих.№51/02-31 від 01.07.2016 року) було відмовлено ОСОБА_8 у видачі свідоцтва на право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та роз`яснено порядок оскарження цієї Постанови.

Постанова приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01.07.2016 року (вих.№51/02-31 від 01.07.2016 року) з боку позивача оскаржена не була.

22.07.2016 року, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування (справа №334/4717/16-ц). Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/4717/16-ц від 16.07.2020 року (яка набрала законної сили 07.08.2020 року) його позов в інтересах ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання права власності в порядку спадкування за законом залишено без розгляду.

Позивач повторно до суду із позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування не звертався та будь якого рішення суду яким було визнано право власності на частину квартири за ОСОБА_1 - не існує.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та визнаються і не заперечуються Позивачем.

Відповідно до ч 1 ст.18 ЦПК У країни визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та за її межами.

Згідно до ч.2 ст.273 ЦПК України визначено, що у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частиною першою ст. 1218 ЦК. України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Під відкриттям спадщини розуміється настання певних юридичних фактів, зумовлюють виникнення спадкових правовідносин. При цьому як юридичний факт відкриття спадщини характеризується двома параметрами: (1) часом відкриття; (2) місцем відкриття. Час відкриття спадщини має важливе значення, оскільки на час відкриття спадщини визначаються, зокрема: - склад спадщини; - коло спадкоємців; - матеріальний закон, який буде застосовуватись до спадкових відносин. Зазначена правова позиція визначена в Постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2021 року, справа №671/22/19.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона (спадщина) належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (ч.4 ст,334 ЦК України. ч.2 ст.З, п.1 ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину, як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно, як на об`єкт нерухомого майна.

У Постанові від 04.07.2018 року, у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном має бути застосовано принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в ч. 1 ст.317 ЦК України, зокрема набуває й право володіння.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування.

До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити ії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.

Нерухоме майно, право власності на яке не виникло у спадкодавця, не може бути включено до спадкової маси, оскільки відповідна державна реєстрація не проведена. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в Постанові від 04.09.2019 року у справі №450/328/15-ц.

До того ж, як свідчить судова практика, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Згідно до 4.2 ст.755 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувана.

Відповідно до ст.749 ЦК України, з урахуванням ч.4 ст.334 ПК України, право власності на житло переходить від відчужувана до набувача в момент державної реєстрації договору довічного утримання. З моменту державної реєстрації договору довічного утримання відчужувач (особа, яка потребує утримання) перестає бути власником будинку, квартири.

Отже, у разі укладення договору довічного утримання (догляду) відчужувач втрачає можливість розпоряджатись своїм житлом (продавати, дарувати, заповідати), так як більше не є його власником. Таким чином, на час складання ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 зповіту (21.05.2013 року), який зареєстрований в реєстрі за №820 і посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Велигура Г.К., спадкодавець не був власником спірного майна, а тому не мав права розпорядитись їм на випадок своєї смерті на користь Позивача.

Разом із цим, оскільки Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17.10.2014 року у справі №334/6649/14-ц, на час відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) не набрало законної сили то спірна частина квартири не входила до складу спадщини, що підтверджується матеріалами цієї справи та визнається Позивачем, а тому це нерухоме майно не могло бути успадковане ОСОБА_1 .

Також суд зазначає, що право власності в установленому законом порядку не визнавалось за позивачем та того факту, що спірна квартира ніколи не була зареєстрована за ОСОБА_1 та не перебувала в її володінні (власності).

До того ж Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17.10.2014 року у справі №334/6649/14-ц, як свідчать матеріали цієї справи був розірваний Договір довічного утримання від 20.06.2008 року, зареєстрований в реєстрі за №2-1677 та посвідчений нотаріусом Першою Запорізькою нотаріальною конторою Працюк Н.П. у той час, як право власності за ОСОБА_2 на спірну квартири виникло 14.08.2008 року на підставі Договору довічного утримання від 20.06.2008 року, зареєстрований в реєстрі за №1-1677.

З вищенаведених підстав, суд вважає, що позивачем не надано належних, допустимих, достатніх і достовірних доказів того факту, що договір довічного утримання від 20.06.2008 року, зареєстрований в реєстрі за №1-1677 та посвідчений нотаріусом Першою Запорізькою нотаріальною конторою Працюк Н.П. був розірваний та тієї' обставини, що у ОСОБА_2 відпала підстава виникнення права власності на спірну квартиру.

Згідно до ч.6 ст.81 ІІПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тому вважати що договір довічного утримання від 20.06.2008 року, зареєстрований в реєстрі за №2-1677 та Договір довічного утримання від 20.06.2008 року, зареєстрований в реєстрі за №1-1677 є одним і тим самим договором недоречно.

Таким чином, навіть, як що допустити, що у рішенні Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/6649/14 від 17.10.2014 року допущено описко в номері реєстрації договору довічного утримання замість №1-1677 зазначений №2-1677 то Договору довічного утримання, який посвідчений нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори 20 червні 2008 року за №1-1677 не міг бути розірваний станом на дату набрання Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя законної сили (станом на 20.08.2015року), оскільки зазначений договір був припинений в силу закону (станом на 20.10.2014року).

Позивач вважає, що ОСОБА_2 достовірно знаючи, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17.10.2014 року у справі №334/6649/14-ц (яке набрало законної сили 20.08.2018 року) був розірваний договір довічного утримання від 20.06.2008 року, зареєстрований в реєстрі за №2-1677 та посвідчений нотаріусом Першою Запорізькою нотаріальною конторою Працюк Н.П., отримала свідоцтво про смерть ОСОБА_6 зняла заборону на відчуження об`єкту нерухомого майна, яка була накладена на підставі договору довічного утримання та шляхом укладання Договору купівлі-продажу від 04.04.2018 року здійснила відчуження всієї квартири ОСОБА_9 , який в свою чергу 24.05.2018 року шляхом укладання договору купівлі-продажу здійснив відчуження всієї квартири ОСОБА_3 .

Проте, згідно до відомостей з реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 14.08.2008 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі Договору довічного утримання догляду №1-1677 від 20.06.2008 року.

Отже, ОСОБА_2 фактично із часу відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) набула права власності на спірну квартиру (згідно ст.748, ч.4 ст,334 ЦК України), відкрито користувалась та володіла нею з 14.08.2008 року (дати реєстрації права власності) до 04.04.2018 року, тобто до часу укладання Договору купівлі-продажу квартири з гр. ОСОБА_4 , який зареєстрований в реєстрі за №108.

ОСОБА_2 належним чином виконувала свої обов`язки щодо утримання спірної квартири (проводила поточний та капітальний ремонт, здійснювала оплату комунальних платежів, тощо).

ОСОБА_1 навпаки не проявляла інтересу до спірного майна та не вчиняла дієвих заходів для захисту свого порушеного, на її думку, права.

Спірна квартира ніколи не була ані в користуванні, ані у володінні ОСОБА_1 та ніколи не була зареєстрована за нею. Зазначена обставина підтверджується матеріалами справи та визнається і не заперечується самим позивачем.

Згідно до ч.І ст.2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно до ч.2 ст,2 ЦПК України передбачено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною першою статті 4 ЦПК України унормовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

30.06.2020 року, представник позивача звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя, із позовною заявою про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04.04.2018 року, в частині відчуження 1/2 частини квартири, яка належала на момент смерті ОСОБА_6 та була успадкована ОСОБА_1 , а також витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Позивачем право на частину квартири не підтверджено, ані свідоцтвом про право на спадкове майно, ані змістом самого заповіту, ані рішенням суду. Разом із цим, ОСОБА_2 , право власності на квартири набуто на підставі Договору довічного утримання від 20.06.2008 року, який зареєстрований в реєстрі за №1-1677 та який у свою чергу не був розірваний.

Таким чином, суд вважає, що позивачем не надано доказів незаконності набуття ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру (частину квартири), недобросовісності її дій та відсутності у неї необхідного обсягу цивільної дієздатності під час укладання оскаржуваного Договору купівлі-продажу квартири.

ОСОБА_2 утримувала спірне нерухоме майно з часу відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) по 04.04.2018 року (час укладання оскаржуваного Договору). Зазначена обставина визнається та не заперечується Позивачем.

Позивач у якості ефективного способу захисту свого порушеного права використовує віндикаційний позов, тобто позов про витребування майна на користь законного власника.

Згідно до відомостей з реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 22.06.2020 року, які були надані Позивачем вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 ніколи не було зареєстроване за позивачем, а також вбачається, що спірне майно на теперішній час зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу зареєстрований за №594 від 24.05.2018 року та посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С.

Позивач свої вимоги обґрунтовує ч.1 ст.387 ПК України відповідно до якої - власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

З аналізу ст.387 ЦК України вбачається, що віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) "фізично" - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) "юридично" - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього переоформлено на іншого суб`єкта.

Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні Позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким. Зазначена правова позиція була висловлена у Постанові Верховного Суду від 20.05.2020 р. у справі № 303/6974/16.

Згідно п.3 ч.1 ст.388 ЦК України - якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: - вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

До того ж Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц визначила, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Згідно до ч.1 ст.1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог ст.68 Закону України "Про нотаріат" при видачі свідоцтва перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Статтею 392 ЦК України регламентовано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/4717/16-ц від 16.07.2020 року позов представника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_1 до Запорізької міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом - залишено без розгляду.

Також, як зазначалось раніше, 01.07.2016 року, Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кириченко К.В., за результатами розгляду Заяви №22 про видачу свідоцтва про право на спадщину, була ухвалена Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії вих.№51/02-31. Позивачем зазначена Постанова за № 1 -757 від 01.07.2016 року не була оскаржена.

Згідно до ч.1 ст.1220 ПК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.3 ст.46. ч.2 ст.1220 ПК України).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (згідно до ч.1 ст.1218 ПК України).

Таким чином, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Однак, враховуючи реєстраційний принцип, як зазначалось раніше ОСОБА_1 не надано доказів того факту, що вона має право власності на спірну частину квартири (свідоцтво про право на спадщину за заповітом), а також того що спірна квартира була зареєстрована за нею у встановленому законом порядку та/або того, що спірна квартира входила до складу спадщини на час її відкриття, разом із цим того факту, що договір довічного утримання від 20.06.2008 року, зареєстрований в реєстрі за №1-1677, як підстава виникнення права власності на квартиру за ОСОБА_2 був скасований (що зазначена підстава відпала).

З огляду на зазначене, право власності (володіння) на спірну квартиру не підтверджено з боку позивача жодним чином, а тому звернення до суду із віндикаційним позовом з боку позивача є передчасним та жодним чином не пов`язане із захистом його права та сам позов суперечить основний завданням та принципам цивільного судочинства, оскільки він не пов`язаний із захистом прав позивача.

Отже, позивачем разом із позовною заявою не надано жодного із належних та допустимих доказів тієї обставини, що право на спірну частину квартири належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини позивачу, як спадкоємцю та тієї обставини, що право власності відпало у ОСОБА_2 , а тому позов у цій справі жодним чином не пов`язаний із захистом прав та законних інтересів позивача.

Згідно ч.1 ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, 04.04.2018 року, між ОСОБА_2 , як продавцем, з однієї сторони та ОСОБА_4 , як покупцем, з другої сторони був укладений Договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Коваленко В.В. та зареєстрований в реєстрі за №108.

Згідно до п.1.1. договору купівлі-продажу квартири від 04.04.2018 року, ОСОБА_2 продала у власність ОСОБА_4 нерухоме майно, а саме - квартиру за АДРЕСА_2 стара назва: вул. Спортивна) в місті Запоріжжі, Запорізької області і оплачує її вартість за ціною та у порядку передбаченому Договором.

Згідно до п.2.1. договору купівлі-продажу квартири від 04.04.2018 року, за домовленістю сторін продаж квартири була вчинена за 260 000 (двісті шістдесят тисяч) гривень 00 коп. Вищевказану грошову суму ОСОБА_4 сплатив ОСОБА_2 у відповідності до діючого законодавства повністю, до підписання договору. Підписання ОСОБА_2 цього договору купівлі-продажу квартири від 04.04.2018 року свідчить про проведення розрахунку за продану квартиру в повному обсязі та про відсутність з її боку будь-яких претензій фінансового характеру до ОСОБА_4 .

На час укладання договору купівлі-продажу квартири від 04.04.2018 року, квартира ОСОБА_2 нікому не продана, не подарована, в спорі та під арештом не знаходилась, відносно неї також були відсутні будь-які права чи обтяження з боку третіх осіб та інше.

Як вбачається із матеріалів справи договір купівлі-продажу квартири від 04.04.2018 року є вчиненим.

Частиною першою ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно до ч.2 ст.203 ЦК України унормовано, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч.З ст.203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно до ч.5 ст.203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною шостою статті 203 ЦК України передбачено, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України - якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 звернено увагу на те, що недодержання встановлених ст.203 ЦК України вимог повинно мати місце саме на момент вчинення правочину.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч,2 ст.203 ЦК України).

На час укладання оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири від 04 квітня 2018 року ОСОБА_2 була власником нерухомого майно.

Також, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням ст.ст.215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Позивачем не надано жодного із належних допустимих та достатніх доказів того, що під час укладання договору купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Коваленко В.В. та зареєстрований в реєстрі за №108, мають місце підстави визначені ст.203 та ст.388 ЦК України.

З огляду на зазначене, позовні вимоги в частині визнання договору купівлі-продажу квартири від 04 квітня 2018 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в частині відчуження 1/2 частини квартири є неефективним способом захисту прав позивача та позовні вимоги в цій частині є незаконними, необгрунтованими (недоведеними), а тому таким, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо передчасності, незаконності та необґрунтованості вимог ОСОБА_1 в частині витребування у ОСОБА_3 на користь позивача 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 суд зазаначає:

17.10.2014 року, Ленінським районним судом м. Запоріжжя у справі №334/6649/14-ц було ухвалено Рішення, яким позов ОСОБА_6 про розірвання договору довічного утримання був задоволений . Договір довічного утримання, укладений 20.06.2008 року між ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , який зареєстрований в реєстрі за номером 2-1677, посвідчений нотаріусом Першої Запорізької нотаріальної контори Процюк Н.П., розірваний та повернуто право власності на 1 /2 частину квартири.

Зазначеним Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/6649/ 14-ц від 17.10.2014 року був розірваний Договір довічного утримання, укладений 20.06.2008 року між ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , який зареєстрований в реєстрі за номером 2-1677, посвідчений нотаріусом Першої Запорізької нотаріальної контори Процюк Н.П.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/6649/14 від 17.10.2014 року набрало законної сили 20.08.2015 року.

Відповідно до ст.5 Закону України "Про нотаріат" визначено, що нотаріус зобов`язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам.

Згідно до ст.69 Закону України "Про нотаріат" передбачено, що нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна.

Частиною першою ст. 1297 ЦК України спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог ст.69 Закону України "Про нотаріат" при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна.

Як свідчать матеріали цієї справи - Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кириченко К.В., згідно до Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01.07.2016 року було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право власності на спадщину.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження із позовом про визнання права власності на спадкове майно.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення в нотаріальному порядку.

Згодом, ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/4717/1б-ц від 16.07.2020 року позов ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_1 до Запорізької міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом залишено без розгляду. Зазначена Ухвала не була оскаржена та набрала законної сили 07.08.2020 року.

Відповідно до ч.1 ст.387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє манно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно до ч.1 ст.330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (ч. 1 ст.388 ЦК України).

Згідно до змісту позовної заяви у справі вбачається, що ОСОБА_1 визнаються ті обставини, що спірна квартира (її частина) не входила до складу спадщини та не були успадковані нею. Оскільки зазначені обставини визнається самою ОСОБА_1 то відповідно до приписів ч.2 ст.82 ЦПК України вони (зазначені обставини) не підлягають доказуванню та визнаються доведеними.

Згідно до ч. 1 ст.322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 04,07,2018 р. у справі №653/1096/16-ц зазначила, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Отже, однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак уважає себе таким.

Зазначена правова позиція наведена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 р. у справі №522/7636/ 14-ц.

Також, в постанові від 04,07.2018 в. у справі № 653/ 1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном має бути застосовано принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в ч.І ст.317 ЦК України, зокрема набуває й право володіння.

Однак, як свідчать матеріали цієї справи ОСОБА_1 не надано доказів для підтвердження тих обставини, що вона є власником спірної частини квартири та/або має щодо неї будь-яке інше речове право (володіння, користування) та/або спірна частина квартири утримувалась нею, як власником.

До того ж ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що Договір довічного утримання від 20.06.2008 року, який зареєстрований в реєстрі за номером 1-1677 та посвідчений нотаріусом Першої Запорізької нотаріальної контори Процюк Н.П. і який є підставою виникнення у ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру, був розірваний в судовому порядку, а також тієї обставини, що ОСОБА_2 діяла недобросовісно в момент укладання оскаржуваного Договору купівлі-продажу квартири від 04.04.2018 року.

Отже, з огляду на специфіку обороту нерухомого майна - володіння ним підлягає підтвердженню, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.

Таким чином, з наведених позицій ВП ВС вбачається, що власник нерухомого майна перестає бути володільцем цього майна лише в разі припинення державної реєстрації його права власності та перереєстрації цього права за іншою особою. Проте, як свідчать матеріали цієї справи спірна частина квартири ніколи за ОСОБА_1 не була зареєстрована.

Відповідачка ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, а ОСОБА_1 , як позивачем у справі не надано доказів того, що на час укладання оскаржуваного договору вона була власником спірного майна (володіла, користувалась ним), а також доказів наявності будь-якої із підстав визначених ст.388 ЦК України.

З огляду на зазначене, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині витребування у ОСОБА_3 на її користь - 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 незаконними та необґрунтованими.

Щодо розподілу судових витрат у справі.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно до п.2) 4.2 ст.141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Таким чином, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 у цій справі не підллгають задоволенню в повному обсязі, тому відповідно до приписів ст.141 ЦПК України, судові витрати у справі належить покласти на Позивача.

Керуючись статтями 12, 13, 81, 76, 259, 263-265 ЦПК України, ч.5 ст.12, ст.203, ст.ст.215, 216, 217, 330, 387, п.3 ч.1 ст.388. ч.1 ст.658. ст.ст.1216. 1218. 1231. ч,2 ст.1220. ч.5 ст.1268. ст.1296 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Н.Ю.Козлова