Справа № 464/2944/22 Головуючий у 1 інстанції: Дулебко Н.І.
Провадження № 22-ц/811/673/23 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Калічак В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 лютого 2023 року та на додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання протиправним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У липні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі АТ «Укрзалізниця») про визнання протиправним та скасування наказу №389/ос від 01.04.2022 року в частині призупинення дії трудового договору з ним та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 176228,04 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що вказаним наказом з ним, як головним фахівцем відділу економічної безпеки та запобігання корупції Львівського регіонального управління департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця», призупинено трудовий договір. Копію наказу він не отримував, зміст наказу йому не був відомий, а про відповідні обставини та наявність наказу був повідомлений через додаток «Viber».

Вважає наказ незаконним й таким, що підлягає скасуванню. Незважаючи на введення та дію на території України правового режиму воєнного стану, АТ «Укрзалізниця», в тому числі і її регіональна філія «Львівська залізниця», будучи об`єктом критичної інфраструктури, свою діяльність не призупиняло та здійснює її і надалі протягом усього часу. За таких обставин, у роботодавця була і є можливість забезпечити позивача роботою, дійсних причин та підстав для призупинення дії трудового договору не було.

Наголошує, що основною умовою для призупинення дії трудового договору з працівником є абсолютна неможливість надання роботодавцем та виконання працівником відповідної роботи. Вказані умови повинні існувати одночасно.

Зазначає, що з дня призупинення дії трудового договору він не отримує заробітної плати, страховий стаж йому не зараховується. Безпідставне та необґрунтоване призупинення дії трудового договору порушує його права та законні інтереси, є вимушеним прогулом, оскільки працівник позбавлений можливості працювати з вини роботодавця. У зв`язку з цим, просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 09 лютого 2023 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ АТ «Укрзалізниця» №389/ос від 01.04.2022 року в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_2 .

Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 176228 грн. 04 коп.

Рішення суду оскаржив відповідач АТ «Укрзалізниця», просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що на дату призупинення дії трудового договору АТ «Українська залізниця» не мала роботи, яку можна було надати позивачу, оскільки обсяги господарської діяльності АТ «Українська залізниця», у зв`язку зі збройною агресією проти України, критично зменшилась, а робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі завдання, була зупинена, що підтверджується консолідованими фінансово-економічними показниками по АТ «Укрзалізниця» у 1 кварталі 2022 року та актом простою.

Всі завдання, до виконання яких раніше залучався позивач, у зв`язку зі збройною агресією відпали, що підтверджується відповідним листом.

Вважає, що АТ «Укрзалізниця» надала докази того, що робота за посадою позивача у зв`язку зі збройною агресією відсутня.

Наголошує, що законодавство передбачає право працівника на оскарження наказу про призупинення дії трудового договору, при цьому, право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при скасуванні такого наказу за працівником не закріплює, що свідчить про урегульованість спірних правовідносин шляхом відсутності права працівника на таку виплату.

Звертає увагу, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу можливе лише у разі поновлення на роботі у зв`язку з незаконним звільненням або незаконним переведенням на іншу роботу, а призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Апелянт вважає, що відсутні підстави для застосування норми ч.2 ст.235 КЗпП України до спірних правовідносин.

Наголошує, що відшкодування заробітної плати, гарантованих та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Додатковим рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 20 березня 2023 року стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Додаткове рішення суду оскаржив відповідач АТ «Укрзалізниця», просить його скасувати та відмовити у задоволенні заяви позивача повністю.

Зазначає, що позивач не дотримався порядку, встановленого ч.8 ст.141 ЦПК України, оскільки не заявив про те, що після ухвалення рішення ним будуть подані докази понесених витрат на професійну правничу допомогу, а тому втратив право на подання таких доказів після ухвалення рішення суду.

З огляду на те, що на жодному з поданих представником позивача документів, де зазначається тариф погодинної роботи, не міститься підпису ОСОБА_2 , позивачем не надано доказів, що станом на дату надання правничої допомоги її вартість була погоджена сторонами, вважає, що додаткове рішення суду в такому разі має бути скасовано, а у задоволенні заяви відмовлено повністю.

11.05.2023 року від представника позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому сторона позивача заперечує доводи та вимоги апелянта.

Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 21.10.2016 року по 30.09.2020 року перебував у трудових відносинах з відповідачем АТ «Укрзалізниця» та був звільнений з посади головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Львівського регіонального управління департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» на підставі наказу №2012/ос від 30.09.2020 року відповідно до п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Згідно з протоколом засідання наглядової ради АТ «Укрзалізниця» від 27.05.2020 №А-12/69 прийнято рішення про ліквідацію департаменту економічної та інформаційної безпеки та утворення апарату директора з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця».

Згідно з протоколом №Ц-56/53 засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 13.05.2021 року, ухвалено пункт 2.1 рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 20.11.2020 року (протокол №Ц-45/106 ком.т.) в частині затвердження організаційної структури офісу з безпеки АТ «Укрзалізниця» та положення про офіс з безпеки АТ «Укрзалізниця» визнати таким, що втратив чинність. Затверджено структуру апарату директора з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця», положення про апарат директора з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця».

Згідно з п.3 наказу АТ «Укрзалізниця» від 19.05.2021 року №1189/ос, тимчасово, з метою належної реалізації функцій безпеки, у період впровадження організаційних змін, підпорядковано директору з економічної безпеки працівників офісу з безпеки та департаменту економічної безпеки та інформаційної безпеки.

На виконання п.3.1 та п.3.2 рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 13.05.2021 року, на період впровадження організаційних змін, підпорядкувати з 04.06.2021 року усіх працівників п`ятого територіального управління офісу з безпеки АТ «Укрзалізниця» та Львівського регіонального управління департаменту економічної та інформаційної безпеки менеджеру-начальнику Львівського територіального управління апарату директора з економічної та інформаційної безпеки.

Відповідно до наказу АТ «Укрзалізниця» від 10.08.2021 року №2246/06, з метою добровільного виконання рішення Сихівського районного суду м.Львова від 26.07.2021 року у справі №64/5976/20 за позовом ОСОБА_2 до АТ «Укрзалізниця» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, наказ від 30.09.2020 року №2012/ос про звільнення ОСОБА_2 скасовано та поновлено його на посаді головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Львівського регіонального управління департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця».

Згідно наказу АТ «Укрзалізниця» від 24.02.2022 року №Ц-42/6-В, акту простою від 24.02.2022 року, у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», з 24.02.2022 року зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі задачі, встановлено режим простою з 24.02.2022 року до відміни для працівників апарату управління АТ «Укрзалізниця».

Згідно з додатком №1 до наказу від 24.02.2022 року №Ц-42/6-В, ОСОБА_2 встановлено режим простою з 28.02.2022 року та з 01.03.2022 по 31.03.2022 року.

Відповідно до наказу АТ «Українська залізниця» від 01.04.2022 року №389/ос, у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності товариства та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 воєнного стану, керуючись ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та іншими нормами законодавчих актів, наказано з 01 квітня 2022 року припинити простій, введений наказом №Ц-42/6 від 24.02.2022 року, працівникам, які зазначені в додатку №1 до цього наказу, і з 01 квітня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні призупинити дію трудових договорів з працівниками, зазначеними в додатку №1, зокрема, з ОСОБА_2 .

Про призупинення дії трудового договору відповідач повідомив ОСОБА_2 за допомогою сповіщення на Viber 19.04.2022 року.

Згідно зі ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується відпрацювати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язані виплачувати працівникам заробітну плату та забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором та угодою.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України.

Разом з тим, відповідно до статті 64 Конституції України, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі Закон №2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами другою та третьою статті 1 Закону №2136-ІХ (тут і далі в редакції на час винесення оспорюваного наказу від 01 квітня 2022 року) встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до статті 13 Закону №2136-ІХ, призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас, таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Лише наявність правової норми, яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права.

Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі №149/1089/22 (провадження №61-292св23).

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 працює на посаді головного фахівця апарату економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця».

Призупиняючи дію трудового договору з позивачем на підставі статті 13 Закону №2136-ІХ, відповідач виходив із відсутності у нього роботи, яку б можна було надати позивачу, що виключає можливість виконання ним роботи. Всі завдання, до виконання яких раніше залучався позивач, у зв`язку зі збройною агресією відпали, що підтверджується листом вих. №ЦЦБ-12/2039 від 25.08.2022 року.

Разом з тим, судом встановлено, що як на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору, так і на час розгляду справи, апарат економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» свої функції та завдання виконував.

Як ствердив представник відповідача, згідно з п.3 наказу АТ «Укрзалізниця» від 19.05.2021 року №1189/ос, тимчасово, з метою належної реалізації функцій безпеки, у період впровадження організаційних змін, підпорядковано директору з економічної та інформаційної безпеки працівників офісу з безпеки та департаменту економічної та інформаційної безпеки.

В.о. директора з економічної та інформаційної безпеки видано зобов`язання від 04.06.2021 року №ЦЦБ-12/2727 щодо підпорядкування з 04.06.2021 року працівників Львівського регіонального управління департаменту економічної та інформаційної безпеки менеджеру начальнику Львівського територіального управління апарату директора з економічної та інформаційної безпеки.

У зв`язку з тим, що Положення про департамент економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» втратило чинність згідно рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.05.2020 року, а чинне Положення про апарат директора з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» не містить функцій та завдань щодо запобігання корупції в товаристві, залучення ОСОБА_2 , як фахівця в частині запобігання корупції, не виявилося можливим.

З наведеного можна зробити висновок, що трудову функцію позивача після підпорядкування апарату директора з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» було передано апарату, позивач, продовжуючи працювати в апараті, виконував покладені на нього трудовим договором обов`язки, що свідчить про можливість його виконання роботи і під час воєнного стану, який було введено в Україні з 24 лютого 2022 року.

Доводи відповідача щодо відсутності роботи з функції безпеки в апараті директора з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» колегія суддів відхиляє з тих підстав, що станом на час виникнення спірних правовідносин і розгляду справи судом, штатна структура відповідача передбачала наявність штатної одиниці, роботи та посади, яку обіймав позивач ОСОБА_2 , і така скорочена не була.

Відповідач надав суду загальні відомості про збитки АТ «Українська залізниця» внаслідок військової агресії проти України, консолідовані фінансово-економічні показники за 1 квартал 2022 року та вказував на важливу роль АТ «Українська залізниця» у наданні допомоги громадянам, які постраждали внаслідок збройної агресії (надання гуманітарної допомоги, евакуація, будівництво житла).

Разом з тим, такі доводи відповідача не можуть бути визнані підставою для відмови в задоволенні позову, зважаючи на те, що судом апеляційної інстанції встановлено і сторони цього не заперечували, що за фактичним робочим місцем позивача в м. Львові було забезпечено можливість організації і здійснення робочого процесу в звичайному режимі для тих працівників, щодо яких відповідачем не було призупинено дію трудового договору, а відсутність роботи, яку б міг виконувати позивач, не може бути визнано підставою для призупинення дії трудового договору з позивачем, відповідно до вищенаведених положень Закону. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що виключають можливість виконання обов`язків обома сторонами трудового договору.

Позивач виявляв бажання та мав об`єктивну можливість працювати та виконувати свої обов`язки на робочому місці. Водночас, відповідачем не доведено неможливості відновлення надання роботи позивачу після простою, адже апарат директора з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» працював і працівники свої функції виконували, жодних даних про те, що робоче місце позивача знищене в результаті бойових дій чи передане в розпорядження іншого працівника тощо, матеріали справи не містять.

Призупинення трудового договору з працівником відповідно до положень статті 13 Закону України №2136-ІХ від 15.03.2022 року "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" хоча і не припиняє трудових відносин і не є звільненням у розумінні положень КЗпП України, проте фактично позбавляє працівника роботи і належного йому заробітку, який би він отримав, коли б працював на своєму робочому місці чи виконував покладені на нього трудові обов`язки.

Відсутність підстав для призупинення дії трудового договору, а отже, застосування положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» щодо відшкодування заробітної плати на час призупинення трудового договору надає підстави для захисту прав позивача на отримання заробітної плати шляхом стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за період з 01 квітня 2022 року по 09 лютого 2023 року (період призупинення трудових правовідносин).

Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року №100.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку №100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді.

Період вимушеного прогулу тривав з дати призупинення дії трудового договору (01.04.2022 року) по день розгляду справи судом (09.02.2023 року).

Враховуючи вимоги Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, середньоденна заробітна плата позивача складає (4762,91 грн./6 (кількість робочих днів за два місяці)) 793,82 грн.; розмір середнього заробітку складає (222 дні (кількість робочих днів за період з 01.04.2022 року по 09.02.2023 року) * 793,82 грн. (середньоденна заробітна плата) 176228,04 грн. (сума визначена без відрахування податків та інших обов`язкових платежів).

Встановивши вказані обставини справи та дотримавшись вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку в розмірі 176228 грн. 04 коп.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на посилання відповідача у відзиві на постанову Верховного Суду від 28 грудня 2022 року в справі №460/2675/18, а саме на те, що ст.235 КзпП України встановлює вичерпний перелік оплати вимушеного прогулу, тоді як позивач не був звільнений без законної підстави або незаконно переведений на іншу роботу, тому підстави для стягнення середнього заробітку відсутні, колегія суддів не може прийняти до уваги оскільки, ОСОБА_2 фактично відсторонили від роботи без збереження заробітної плати, тому в даному випадку, можливим є застосування положень ст. 235 КзпП України.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті, не допустивши порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги в частині розподілу судових витрат додатковим рішенням суду, то колегія суддів виходить з наступного.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч.1 ст.133 ЦПК України).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Так, зокрема, частинами першою та другою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З матеріалів справи встановлено, що в позовній заяві позивач повідомив про орієнтовний розмір судових витрат (витрат на правничу допомогу), в якій також зазначив, що докази понесених витрат будуть надані в порядку статті 141 ЦПК України.

Ураховуючи наведені вище норми процесуального закону й те, що докази понесених витрат позивач подав з дотриманням вимог ч.8 ст.141 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для прийняття додаткового рішення за заявою позивача.

Колегія суддів вважає, що присуджені позивачеві витрати на професійну правничу допомогу є співмірними із складністю даної справи та відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, тому підстави для зменшення розміру цих витрат або скасування додаткового рішення в цій частині, як просить апелянт у своїй апеляційній скарзі, відсутні.

Таким чином, суд першої інстанції не допустив порушень норм процесуального закону, які регулюють вирішення питання розподілу судових витрат, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване додаткове рішення суду першої інстанції також залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційні скарги акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 лютого 2023 року та додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 02 серпня 2023 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М.Копняк

А.В.Ніткевич