Справа № 185/2412/23
Провадження № 2-о/185/118/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24 лютого 2023 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого - судді Головіна В.О., за участю секретаря судового засідання - Преображенської К.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді Дніпропетровської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Павлоградський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про встановлення факту смерті в порядку ст. 317 ЦПК України -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 місті Рубіжне Луганської області, яка на час смерті була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . Мотивувала заяву тим, що вона є донькою ОСОБА_2 . 19 липня 2022 року з нею зв`язались члени її родини, які змогли виїхати з м. Рубіжне Луганської області з під окупації та повідомили про смерть мами, зазначивши обставини та переславши фото захоронення, для можливості після деокупації території м. Рубіжне вказати місце поховання та провести ексгумацію тіла моєї мами. Документування смерті в СМЕ не відбулось, оскільки медична служба виїхати за адресою для фіксації смерті особи не змогла, всі ритуальні служби в м. Рубіжне вже не працювали, залишати тіло померлої в квартирі рідні не наважились, оскільки не були певні що зможуть повернутись знову за адресою і забрати тіло мами. Сусіди також наполягали на похованні, оскільки за їх підрахунками тіло мами вже пролежало 3-4 дні, що це кінець березня погода нестабільна, морозу немає, крім того вулицю постійно обстрілювали і всі сусідні будівлі зруйновані, а їх будинок вже пошкоджено, і в випадку попадання в будинок та остаточної його руйнації можливість хоча б якогось поховання буде втрачена, так як тіла померлої знайти буде майже неможливо. Не розраховуючи на можливість здійснити поховання офіційно, рідні здійснили захоронення померлої. Можливості захоронення на території кладовища не було, оскільки тривали обстріли, а також інші жителі повідомляли, що кладовище чи то заміновано, чи то на його території лежить багато залишків снарядів та нарядів, що не детонували. Маму поховали, через вулицю в сусідньому дворі вздовж забору на території стоматологічної клініки « ІНФОРМАЦІЯ_3 », яка розташовувалась в будівлі, що раніше використовувалась як дитячий садок по АДРЕСА_2 . На надгробку встановили табличку та зазначили данні захороненої особи. Все сфотографували, розуміючи важливості інформації на майбутнє. Встановлення факту смерті необхідно для отримання свідоцтва про смерть для подальшого його використання в цивільно-правових відносинах, згідно законодавства України.

Заявник в судове засідання не з`явився, просить розглядати справу за його відсутності.

Представник зацікавленої особи у судове засідання не з`явився.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника, відповідно ч. 1 ст. 317 ЦПК України.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є дочкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 уродженки села Булгаківка, Кремінського району Луганської області.ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла.

Згідно ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання.

Вказане свідчить про те, що реєстрація смерті ОСОБА_2 можлива тільки після встановлення цього факту судом.

Оцінюючи письмові докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Аналізуючи надані заявником та досліджені в судовому засіданні письмові докази, суд вважає, що юридичний факт, який просить встановити заявник, знайшов своє підтвердження та його об`єктивність не викликає сумніву у суду. А тому, враховуючи зазначені вище обставини та положення діючого законодавства, приймаючи до уваги, що встановлення даного факту має для заявника юридичне значення, а саме для проведення державної реєстрації факту смерті особи уповноваженими державними органами, отримання свідоцтва про смерть та подальшої реалізації пов`язаних з цим прав, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 315-317 ЦПК України,-

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Павлоградський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про встановлення факту смерті в порядку ст. 317 ЦПК України - задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Булгаківка, Кремінського району Луганської області, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Рубіжне Луганської області, яка була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення, відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України, підлягає негайному виконанню.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя: В. О. Головін