Провадження №: 2/336/62/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2023 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Щасливої О.В.,

розглянувши цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредитування,

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» 10 жовтня 2019 року звернулось до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором.

В заяві вказує, що між сторонами був укладений договір без номеру від 28.08.2017 року, на підставі якого відповідач отримала кредит в сумі 2200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту (який може змінюватись банком) на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 43,2 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов укладеного договору, договір складається з заяви позичальника, «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифів банку».

У порушення умов договору, відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала. Станом на 14.07.2019 року у неї виникла заборгованість в сумі 54174 грн. 48 коп., яка складається з таких доданків: 37351 грн. заборгованості за тілом кредиту, 12127 грн. 87 коп. заборгованості за простроченим тілом кредиту, 1639 грн. 68 коп. заборгованості за нарахованими відсотками, а також 500 грн. штрафу як фіксованої частини та 2555 грн. 93 коп. штрафу як питомої ваги від вартості заборгованості. Крім зазначеної суми позивач просить стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 1921 грн.

На підставі ухвали судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17.10.2019 року справу направлено для розгляду за підсудністю Шевченківському районному суду м. Запоріжжя.

За наслідками автоматизованого розподілу 25 листопада 2019 року справу передано судді Щасливій О.В., яка ухвалою від 26.11.2019 року прийняла позовну заяву до розгляду та відкрила провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

2 квітня 2020 року в справі при заочному розгляді ухвалено рішення на користь позовних вимог.

24 квітня 2020 року відповідачка подала заяву про перегляд заочного рішення, внаслідок розгляду якої ухвалою суду від 13.11.2020 року заочне рішення суду скасовано, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження з викликом сторін.

В судове засідання представник позивача не з`явився, надавши письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову, розгляд справи без його участі, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи.

Відповідачка, належним чином повідомлена про дату, час та місце вирішення справи, до суду не з`явилась. ЇЇ представник надав суду письмове звернення, яке містить прохання про вирішення справи у його відсутність, часткове задоволення позову з підстав, наведених в заяві про скасування заочного рішення.

Означені обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України зумовили проведення судового розгляду у відсутність учасників справи.

З заяви про перегляд заочного рішення, зміст якої просить врахувати представник при розв`язанні спору, випливає таке.

Відповідачка зазначає, що вона не укладала з позивачем кредитного договору, в якому були б внормовані права та обов`язки сторін та інші істотні умови, а лише підписала анкету-заяву про приєднання Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. В позовній заяві позивач посилається на таку складову кредитного договору, як тарифи банку, що розміщені на сайті фінансової установи. Проте до позову доданий витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» чотирьох видів у відсутність інформації, які саме тарифи передбачені для обслуговування її картки. В розумінні закону в разі укладення кредитного договору проценти за користування взятими у позику грошима та неустойка поділяються на встановлені законом, розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства, та договірні, розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі. Разом з тим анкета-заява не містить жодного посилання на розмір процентів за користування грошима, тоді як в наданому банком розрахунку застосовується процентна ставка 3,6 % щомісяця, але в наданому витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» відсутнє згадування процентної ставки в означеному розмірі для жодного з видів тарифів для кредитних карт «Універсальна» банку. Не зазначений в анкеті-заяві і порядок та розмір накладення штрафів, а в Тарифах є згадування штрафу в сумі 500 грн. та 5 % від суми заборгованості за кредитним лімітом, але не є зрозумілим, яка заборгованість передбачена штрафом у виді питомої ваги - місячна чи щоденна.

Окрім заборгованості за тілом кредиту банк просить стягнути заборгованість за простроченим тілом кредиту у сумі 12127 грн. 87 коп., проте не є зрозумілим, що саме розуміє фінансова установа під вказаним доданком заборгованості.

Матеріали справи не містять підтвердження того, що саме надані позивачем витяги з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» були вивчені відповідачкою при підписанні заяви-анкети, оскільки зміст цих документів не є сталим, а часто зазнає змін, що вносяться позивачем в односторонньому порядку, що дає підстави для застосовування при проведенні розрахунку заборгованості тієї редакції цих документів, що є найбільш прийнятною для банку. За вказаних обставин, коли відсутні докази про те, що сторони домовились про конкретні Умови та правила банківських послуг та Тарифи банку та у відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяги з Умов та Тарифів не можуть бути розцінені як стандартна (типова) форма договору. До того ж, позивачем не доведено, чи діяла саме ця редакція «Умов…» на час укладення договору між сторонами, що дає підстави для констатації того, що на момент укладення договору з ОСОБА_1 банком не було дотримано вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, узгодженими які вважала фінансова установа. На це вказує мінливість змісту Умов та правил, а також тарифів, тому у відсутність доказів, що певна редакція з них була прийнятною для відповідачки на момент підписання анкети-заяви та у відсутність посилання в самій анкеті-заяві на вказані умови договору не можна вважати такими, що узгоджені сторонами, положення договору про стягнення процентів, пені та штрафів.

Разом з тим відповідачка, отримавши від фінансової установи грошові кошти в сумі 40 250 грн. 47 коп., протягом 2017-2019 років повернула банку 24852 грн. 37 коп., а це означає, що її відповідальність перед позивачем обмежується різницею між отриманими коштами та тими, що вона добровільно повернула, сума якої становить 15398 грн. 10 коп.

З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких міркувань.

Суду надано інформацію про те, що відповідач ОСОБА_1 28 серпня 2017 року звернулася до позивача з заявою про надання банківських послуг та на її ім`я відкритий поточний рахунок з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки) з встановленням кредитного ліміту в сумі 2200 грн. (а. с. 8).

Саме з поданням цієї заяви позивач пов`язує укладення сторонами договору кредитування.

Із змісту статті 509 ЦК України, що встановлює поняття та підстави виникнення зобов`язання, випливає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків в силу ст. 11 ЦК України є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст. 208 ЦК України за загальним правилом у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною і юридичною особою, а договір між сторонами не становить виключення з цього правила.

Відповідно до частин першої, другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Кредитний договір, яким є і договір між сторонами, укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

З системного аналізу наведених положень цивільного законодавства випливає, що законом до договору кредитування встановлено обов`язковість письмової форми, про дотримання якої свідчить підпис сторін.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У зв`язку з викладеним є очевидним, що у разі укладення договору у письмовій формі усі його умови повинні бути викладеними в договорі та підписаними сторонами.

Зобов`язання, що витікають з окремих видів правочинів внормовані Підрозділом І Розділу Ш ЦК України.

Особливості зобов`язань, встановлених договором кредитування регламентовані параграфом 2 глави 71 Підрозділу І Розділу Ш ЦК України.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України).

З наведених положень законодавства випливає, що істотними умовами договору кредитування є отримання однією стороною (позичальником) від іншої сторони (кредитодавця) грошових коштів в розмірі, обумовленому договором між сторонами, та повернення позичальником означених коштів і сплата процентів за користування ними на умовах, що також встановлюються сторонами.

В силу ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ "ПриватБанк").

Так як договір між сторонами за своїм змістом є договором приєднання, на нього розповсюджуються правила, встановлені законодавством про захист прав споживачів.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Як зазначено позивачем, договір приєднання складають заява-анкета позичальника, «Умови та Правила надання банківських послуг у Приватбанку» і «Тарифи банку».

Виходячи із поняття договору, наведеного в положеннях цивільного законодавства, саме заява позичальника та доведені до його відома положення «Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку» і «Тарифів банку», що стосуються особливостей певного виду кредитування, повинні містити умови договору між сторонами.

Оцінюючи вимогу позову про покладення на відповідача відповідальності за невиконання зобов`язань у вигляді штрафів, суд виходить з такого.

Неустойка, що нараховується у формі штрафу або пені, є видом забезпечення виконання зобов`язання та нараховується у випадках невиконання або неналежного виконання зобов`язання (ст. 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК).

В наведеному позивачем у позовній заяві переліку складових заборгованості відповідача з невиконаних за кредитним договором зобов`язань наявна сума штрафу, що обчислюється 3055 грн. 93 коп. (500 грн. фіксованої частини штрафу + 2555 грн. 93 коп.).

При цьому заява позичальника не містить положення про право банка стягувати означений вид неустойки та підстави для її нарахування; позивач не зазначає, в який спосіб сторони домовилася про включення цього зобов`язання до кола боргових зобов`язань та яка формула його обчислення.

Оскільки підставою для виконання зобов`язання за правилами цивільного законодавства є прийняття на себе стороною виконання цього зобов`язання, між тим суду не надано доказів про обізнаність відповідача з необхідністю нести тягар цієї відповідальності за порушення зобов`язання, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Твердження представника позивача про те, що з моменту підписання відповідачем заяви всі умови кредитування, що передбачені «Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку» і «Тарифами банку» є узгодженими, суд до уваги не приймає, оскільки суду не надано фактичних даних на підтвердження того, що на час укладення договору відповідач був обізнаний про цю його умову та давав згоду на її існування та застосування, а також того, що долучені до позову «Умови та правила надання банківських послуг у ПриватБанку» діяли на момент виникнення правовідносин між сторонами.

На користь висновку про відсутність доказів про узгодження сторонами умов договору, зокрема, сплати штрафу, приймає суд і зміст наданих позивачем «Умов та правил надання банківських послуг», якими питання стягнення неустойки у будь-якому вигляді (ані у вигляді пені, ані у вигляді штрафу) не врегульовані взагалі.

Окрім того, заява ОСОБА_1 без дати містить посилання про її ознайомлення з Умовами надання та правилами надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», тоді як суду надані Умови та правила надання банківських послуг, що вочевидь є відмінним від перелічених в заяві банківських документів документом, дату видання якого неможливо встановити.

Означений правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року в справі № 342/180/17З, відповідно до якої пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

У зв`язку з викладеним суд доходить висновку, що за вказаних обставин неможливо констатувати, що при укладенні договору з відповідачем позивач дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про обов`язковість повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, як випливає із змісту вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду.

Подібний висновок про те, що банки на підтвердження тих чи інших умов кредитування повинні надавати судам підписані позичальником Умови та Правила або докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, наприклад, підписану заяву позичальника, яка містить посилання на конкретну редакцію таких Умов, наявний в ухвалі Верховного Суду від 12.09.2018 року в справі № 754/13763/15-ц.

Крім наведених міркувань, відмовляючи в задоволенні цієї вимоги, суд враховує встановлений статтею 258 ЦК України спеціальний строк пред`явлення вимог для стягнення неустойки, який обчислюється одним роком, і доходить висновку, що період з 28 серпня 2017 року, коли сталося відкриття банківського рахунку за заявою ОСОБА_1 , по 10 жовтня 2019 року, коли позивач подав цей позов, більш ніж в два рази перевищує вказаний строк.

І хоча витяг з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і містить згадування такого виду відповідальності за невиконання зобов`язання, як штраф, суд не бере до уваги його зміст, оскільки надана суду заява-анкета без дати, що підписана ОСОБА_1 , не містить посилання про ознайомлення відповідачки з вказаними тарифами та прийняття нею перелічених в них сум та розмірів, що не дає підстав для констатації того, що вказана умова узгоджена сторонами.

Ухвалюючи про відмову у стягненні штрафів, суд керується і встановленою Основним Законом України (ст. 61 Конституції України) забороною притягнення до подвійної юридичної відповідальності одного виду.

Вирішуючи вимоги позову про стягнення заборгованості зі сплати кредиту та процентів за користування кредитом, суд враховує такі норми закону ті відповідні їм правовідносини сторін.

«Умови та правила правилами надання банківських послуг», які за заявою представника позивача є невід`ємною частиною договору, в редакції, що надана суду, не містять посилання на обов`язок позичальника сплачувати проценти, періодичність їх сплати, розмір процентної ставки, порядок обчислення.

І хоча в витягу з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і є згадування про обов`язковість щомісячної сплати певної питомої ваги від заборгованості, суд не бере до уваги зміст тарифів в цій частині, тому що:

-по-перше, означені проценти зазначені в графі «обов`язковий щомісячний платіж» та згадані в такому контексті: «7 % від заборгованості (але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості), а означене формулювання не дає підстав для висновку, якою є процентна ставка за користування коштами;

-по-друге, вказані «Тарифи…» містять примітку про зміну процентної ставки з 1 вересня 2014 року, а також з 1 квітня 2015 року, проте якою є процентна ставка з 1 квітня 2015 року в «Тарифах…» не зазначено, як не зазначено і те, чи простирається змінена тарифна ставка на період відкриття банківського рахунку на ім`я відповідачки, яке, як вказано, сталося 28 серпня 2017 року;

-по-третє, заява-анкета, що підписана ОСОБА_1 , не містить згадування не лише про те, що встановлені «Тарифами…» суми та ставки є прийнятними для відповідачки, а й навіть і посилання на те, що вона обізнана з вказаними «Тарифами…» в будь-якій редакції.

У зв`язку з викладеним суд позбавлений можливості констатації і того, що сторонами погоджений розмір процентної ставки, порядок нарахування та стягнення відсотків, що не дає підстав для стягнення і цієї складової заборгованості.

В матеріалах справи наявні «Умови та Правила надання банківських послуг», проте заява-анкета містить посилання на приєднання відповідачки до «Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», суду не надано підтвердження того, що відповідач ознайомлена з їхнім змістом і саме їх розуміла, скріплюючи своїм підписом зауваження в заяві-анкеті про це, а також підтвердження того, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Між тим саме «Умови та правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК є невід`ємною складовою договору приєднання, про волевиявлення на прийняття яких стороною свідчить його підпис, оскільки означений договір потребує додержання письмової форми.

Означені умовиводи суду підкріплює та обставина, що «Умови та правила…» з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом неодноразово змінювалися фінансовою установою.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Таким чином, суд доходить висновку про необхідність стягнення з відповідачки на користь банківської установи фактично отриманих нею кредитних коштів, за вирахуванням тих грошових сум, що були повернуті нею, які відповідно до розрахунку заборгованості обчислюються сумою в 15 505 гривень 11 копійок.

Означений правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року в справі № 342/180/17З, відповідно до якої пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

У зв`язку з викладеним суд доходить висновку, що за вказаних обставин неможливо констатувати, що при укладенні договору з відповідачем позивач дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про обов`язковість повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Судовий збір, попередньо оплачений позивачем, у відповідності до правил цивільного процесуального законодавства підлягає стягненню з відповідачки в розмірі, що пропорційний розміру позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 1054, 526, 611, 651 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 56, 77-81, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», , юридична адреса: м. Київ вул. Грушевського, 1-Д на рахунок № НОМЕР_2 , МФО 305299, у рахунок відшкодування заборгованості за кредитним договором б/н від 28.08.2017 року у розмірі 15 505 гривень 11 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» витрати зі сплати судового збору у розмірі 672 грн. 35 коп.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Щаслива