Справа № 504/1865/23
Провадження № 2/504/1575/23
РІШЕННЯ (заочне)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2023смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді-Барвенко В.К.,

секретаря - Завади Ю.А., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 до ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог - служба у справах дітей Дарницької районної державної адміністрації в місті Києві, про визначення місця проживання дитини з мамою, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року заявниця звернулась до суду із позовом до відповідача, яким просила суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , вирішити питання судового збору.

На обгрунтування своїх вимог заявниця вказує, що 23.11.2007 року між нею та відповідачем було укладено шлюб.

Від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_3 .

З лютого 2021 року сторони разом не проживають.

Дитина проживає з мамою.

У провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває справа № 753/6072/23 про розірвання шлюбу.

Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, тому у лютому 2022 року Цюрупинський районний суд Херсонської області видав судовий наказ про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина ОСОБА_4 .

Заявниця стверджує, що самостійно виховує дитину, дитині створені усі належні умови для проживання, між нею та дитиною утворився стійкий психологічний зв`язок.

Тому заявниця просить позов задовольнити повністю.

Відповідач у судове засідання не з`явився, має зареєстроване місце проживання на тимчасово окупованій території Херсонської області, його повідомлення здійснювалось на офіційному сайті Комінтернівського районного суду Одеської області.

В судовому засіданні за згодою представника позивача, судом постановлено розгляд справи у заочному порядку.

В судовому засіданні представник позивача доводи позову підтримав, просив його задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, суд дійшов до наступного висновку:

Судом встановлено, що 23.11.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб.

Від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_3 .

З лютого 2021 року сторони разом не проживають.

Дитина проживає з мамою.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.05.2023 року у справі № 753/6072/23 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 13.09.2023 року № 101-7881/02 визнано доцільним визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 із мамою- ОСОБА_1 .

Судом досліджений акт від 26.06.2023 рок обстеження умов проживання дитини зі змісту якого судом встановлено, що дитина має всі необхідні та належні умови проживання, які створені мамою.

В матеріалах справи міститься характеристика на учня 4-Д класу СЗОШ 1-ІІІ ступенів № 127 м. Києва ОСОБА_3 , зі змісту якої вбачається, що вихованням дитини займається мама.

ОСОБА_1 працює у КНП «Київська міська клінічна лікарня № 1», тобто має дохід, завдяки якому утримує сім`ю.

Крім того, суд звертає увагу, що 16.02.2022 року Цюрупинським районним судом Херсонської області виданий судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 .

Відповідачем встановлені судом обставини не спростовані.

Стаття 51 Конституції України гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Частина 6 статті 7 СК України встановлює, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

До рішення Європейського Суду з прав людини в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13) відповідно до пункту 2 статті 45 Конвенції та пункту 2 правила 74 Регламенту Суду додана окрема думка судді Карло Ранзоні, яка зводиться до наступного.

Презумпція на користь матері в справах про опіку над дитиною не підтримується ані практикою на рівні ООН після прийняття Декларації, ані судового практикою Європейського Суду з прав людини і не відповідає позиції Ради Європи і більшості держав-членів. У 21 столітті методологія з такою презумпцією, яку можна відхилити лише за «виняткових обставин» більше не є раціональною в частині прав, що гарантуються Конвенцією. Основна думка полягає в тому, що ця презумпція, за відсутністю доказів на користь зворотного, розглядає проживання дитини з батьком як таке, що не відповідає найкращим інтересам дитини (див. справу «Цаунеґґер проти Німеччини» з відповідними змінами, заява № 22028/04, § 46, 03 грудня 2009 року).

Декларація ООН не є юридично обов`язковим документом.

Вона стала основою для розробки Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини 1989 року, яка, на відміну від Декларації, є юридично обов`язковим міжнародним договором. Утім, підготовчі матеріали до Конвенції чітко демонструють, що положення про «розлучення дитини з матір`ю лише за виняткових обставин» існувало на дуже початковій стадії процесу розробки. Його потім критикували, оскільки він просував стереотипний погляд матерів, який ґрунтувався на дискримінації, а відтак, його вилучили. Принцип найкращих інтересів дитини, що випливає з самої Декларації, отримав повну підтримку, втім, як першочергове та найважливіше міркування (див., наприклад, Шарон Детрік, Конвенція Організації Об`єднаних Націй про права дитини, Путівник до «Travaux Preparatoires», 1992 р., і Токо Кайме , «Основи прав у Африканській хартії про права та добробут дитини», Африканський журнал правових досліджень, листопад 2009).

Як зазначалося в справі «Цаунеґґер проти Німеччини» (цитувалася вище, § 60), спільною відправною точкою для рішень більшості держав-членів, погоджено те, що рішення щодо присудження опіки мають ґрунтуватися на найкращих інтересах дитини. Палата Лордів, наприклад, у своєму рішенні від 04 липня 1996 року вичерпно заперечила презумпцію чи принцип «переваги матері» в питаннях опіки. Більше того, він підкреслив, що перевага маленької дитини бути зі своєю матір`ю стала лише однією з багатьох конкуруючих обставин і що вона не була переважаючою (див. справу «М.Л. проти Великобританії», заява №35705/97, 20 березня 2001 р.).

Насамкінець, Рада Європи декілька разів засуджувала нерівне ставлення до батьків і наголошувала на тому, що роль батька щодо дітей необхідно краще визнавати і належно цінувати. Наприклад, у своїй Постанові 2079 (2015) щодо «Рівності і спільної батьківської відповідальності: роль батька» Парламентська Асамблея наголосила на важливості «подолання гендерних стереотипів щодо ролей, які приписуються жінкам і чоловікам у сім`ї» як «відображення соціологічних змін, що відбулися впродовж останніх п`ятдесяти років з огляду на організацію приватної сфери і сім`ї».

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).

Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Суд приймає до уваги висновок органу опіки, відсутність інших обставин, які б унеможливили ухвалення судом рішення про проживання дитини з мамою, і тому вважає, що постійне проживання з мамою забезпечить розвиток дитини в безпечному, надійному та стабільному середовищі, та в середовищі, яке не є для дитини дисфункціональним.

На переконання суду, батько має з розумінням ставитись до динамічності розвитку сина, його віку, способу та укладу життя, його оточення, соціального стану та розвитку у суспільстві.

Вік сина ОСОБА_4 дозволяє йому оцінювати негативні вчинки з боку обох батьків.

Суд враховує вік та потреби дитини, її перебування у навчальному процесі, необхідність застосування режиму сну, режиму відпочинку, власне свого особистого часу дитини, режиму харчування, і тому приходить до висновку про можливість надання переваги у бік матері.

Висновок про те, що дитина комфортніше почуває себе у звичній обстановці із мамою цілком відповідає способу життя дитини, зокрема, дитина проживає із мамою, більший час опікується та виховується саме мамою.

Суд не вважає, що в даному випадку не буде дотримано балансу прав та інтересів батька та матері щодо дитини.

Батько не позбавлений можливості брати участь в утриманні, догляді, вихованні сина та спілкуванні з ним.

У випадку перешкод з боку матері - батько не позбавлений можливості судового захисту своїх прав та інтересів.

Суд звертає увагу сторін, що особисті стосунки сторін жодним чином не можуть впливати на рішення суду в цій частині вимог позову.

Суд, виходячи з найвищих інтересів дитини, вважає необхідним роз`яснити сторонам, що при зустрічах з дитиною не потрібно травмувати дитячу психіку, не з`ясовувати стосунки в її присутності, не налаштовувати її один проти одного, та не використовувати дитину у своїх власних інтересах.

Більш того, суд нагадує, що дитина повинна розвиватися фізично, морально та духовно, а не перетворюватися на предмет маніпуляції між батьками та їх родичами.

Сукупність встановлених судом фактичних обставин та досліджених доказів дозволяє суду дійти до висновку про можливість задоволення позову.

З відповідача за правилом ст. 141 ЦПК України слід стягнути судовий збір на користь позивачки.

З урахуванням вищевикладеного, керуючись положеннями ст. ст. 78, 81, 83, 141, ч. 9 ст.158, 258-260, 353 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 судовий збір в сумі 1073,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.К. Барвенко