Справа № 570/775/17
Номер провадження 2/570/72/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2023 року Рівненський районний суд Рівненської області у складі:

судді Гнатущенко Ю.В.

з участю секретаря судових засідань Іллюк С.Р.,

представника позивачів адвоката Власюка П.О.,

відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника відповідачів адвоката Михайлова В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Рівненського районного суду Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа Шпанівська сільська рада Рівненського району Рівненської області про визнання договорів дарування недійсними, скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 р. позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися в Рівненський районний суд Рівненської області із позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи Рівненська державна нотаріальна контора, Шпанівська сільська рада та просять визнати недійсним договір дарування частини будинковолодіння по АДРЕСА_1 , укладений від імені ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_1 від 11.11.1990 р. №52, посвідченого виконавчим комітетом Шпанівської сільської ради Рівенського району; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серії ВВА №153136 від 21.11.2003 р. видане на ім`я ОСОБА_1 . Рівненською державною нотаріальною конторою; визнати недійсним договір дарування від 22.09.2004 р. укладений ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 та посвідченого державним нотаріусом Рівненської державної нотаріальної контори Дацюк С.Г.

В обґрунтування позовних вимог вказують, що відповідно до ст. 22 КпШС України житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 належав на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та його дружині ОСОБА_6 , оскільки був побудований під час перебування їх у шлюбі. Дана обставина стверджується технічним паспортом 1974 рік забудови та витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу.

Частки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в будинковолодінні по АДРЕСА_1 є рівними, тобто по частині кожному з них ст. 28 КпШС України.

11.11.1990 р. ОСОБА_5 впотай від своєї дружини ОСОБА_6 уклав договір дарування частини спірного будинку своєму синові ОСОБА_1 . Про вищевказані обставини позивачам стало відомо з позовної заяви ОСОБА_1 до них ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання їх такими, що втратили право користування та розпорядження житлом.

Вищезазначений договір від 11.11.1990 р. є недійсним з наступних підстав:

1. У відповідно до ст. 23 КпШС майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Такої згоди на відчуження нерухомого майна, яке належало подружжю Березовських на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 не укладала та протягом всього свого життя не знала про наявність договору дарування частини будинку вчинений її чоловіком на їм`я їх сина та вважала себе власником половини спільного майна.

Наводить положення ст. ст. 112, 113, 115 ЦК УРСР 1963 р., Майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.

Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом.

Не може бути встановлено такий порядок користування жилим будинком, при якому учаснику спільної часткової власності виділяються в користування тільки непридатні для проживання або підсобні приміщення (підвал, коридор, комора тощо).

Кожний учасник спільної часткової власності відповідно до своєї частки має право на доходи від спільного майна, відповідає перед третіми особами по зобов`язаннях, пов`язаних з спільним майном, і повинен брати участь у сплаті всякого роду податків і платежів, а також у витратах по утриманню і зберіганню спільного майна.

Кожний учасник спільної часткової власності має право на оплатне або безоплатне відчуження іншій особі своєї частки в спільному майні.

Кожний з учасників спільної часткової власності має право вимагати виділу своєї частки з спільного майна.

Якщо угоди про спосіб виділу не досягнуто, то за позовом будь-кого з учасників майно ділиться в натурі, коли це можливо без нерозмірної шкоди для його господарського призначення. В противному разі власник, що виділяється, одержує грошову компенсацію.

Договір дарування від 11.11.1990 р. №52 є недійсним, оскільки не відповідає формі його укладення та посвідчений особою, яка не мала права вчиняти нотаріальні дії.

У відповідності до ст.3 Закону УРСР «Про державний нотаріат», який діяв на момент виникнення правовідносин, нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських, селищних, сільських Рад народних депутатів вчиняють голова, заступник голови або секретар виконавчого Комітету, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення нотаріальних дій.

Відповідно до ст. ст. 243, 244 ЦК УРСР За договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети.

Договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі.

До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах,

якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

2. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

У відповідності до ст. ст. 252, 526 ЦК УРСР за місцем останнього проживання ОСОБА_5 відкрилася спадщина на майно, спадкоємцями котрого були дружина ОСОБА_6 , син ОСОБА_1 , донька ОСОБА_7 , онуки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - їх матір ОСОБА_8 померла в 1999 році.

Спадкове майно ОСОБА_5 складалося з грошових вкладів та частини будинковолодіння по АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві спільної сумісної власності та незаконно була ним відчужена за договором дарування своєму синові - ОСОБА_1 .

Спадкоємцями за законом першої черги ст. 529 ЦК УРСР , які прийняли спадщину у вигляді грошових вкладів внаслідок смерті ОСОБА_5 у відповідності часток є дружина ОСОБА_6 та позивачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 онуки спадкодавця, оскільки вступили в управління спадковим майном так як проживали та були зареєстровані разом із спадкодавцем за місцем його останнього проживання, обробляли земельну ділянку, вели домашнє господарство та в шестимісячний термін з часу відкриття спадщини не відмовилися від неї. Дані обставини стверджуються архівними довідками Шпанівської сільської ради від 28.11.2016 р. №4765/02-13/16; 24.11.2016 №4731/02-13/16; від 24.11.2016 р. №4730/02-13/16.

З огляду на вищевикладене, частки в спірному будинку після смерті ОСОБА_5 були такими:

Частка дружини ОСОБА_6 складала (спільна сумісна) + (спадкове майно після смерті чоловіка)= ;

Частка онука ОСОБА_3 складала 1/8 (за правом представлення мами, доньки спадкодавця);

Частка онуки ОСОБА_4 складала 1/8 (за правом представлення мами, доньки спадкодавця).

Наводить положення ст. ст. 549, 548 ЦК УРСР.

Син спадкодавця ОСОБА_1 та донька спадкодавця ОСОБА_9 не вчинили дій визначених ст. 549 ЦК України 1963 р. та у відповідності ст. 550 ЦК УРСР до суду із позовом про продовження строку не зверталися, тому вважаються такими, що відмовилися від спадщини. Підтвердження, що ОСОБА_1 не вступив в управління спадковим майном, оскільки постійно проживав за іншою адресою з 11.05.1977 р. АДРЕСА_2 до 07.02.2009 р., слугують відомості в його паспорті громадянина України про місце державної реєстрації.

Наводить положення ст. ст. 560, 561, 562 ЦК УРСР.

Незважаючи на вищевикладене ОСОБА_1 незаконно оформив спадщину на частину спірного будинку та грошові вклади, отримавши в державній районній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом серії ВВА №153136 від 21.11.2003 р., видане за три роки після смерті спадкодавця, котре підлягає скасуванню, оскільки нотаріусом при його видачі не було враховано всіх обставин, викладених ними вище, що потягло за собою його незаконну видачу.

3. Договір дарування частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 укладеного 22.09.2004 р., укладеного 22.09.2004 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є недійсним.

Наводить положення ст. ст.3, 316, 317 ЦК України та положення ч. ст. 41 Конституції України Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Виходячи з того, що Договір дарування від 11.11.1990 р. №52 був посвідчений виконавчим комітетом Шпанівської сільської ради Рівненського району є недійсним, а свідоцтво про право на спадщину серії ВВА №153136 від 21.11.2003 р. видане незаконно, ОСОБА_1 не мав законних підстав відчужувати частину будинку по АДРЕСА_1 .

4. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , що стверджується свідоцтвом про її смерть серії НОМЕР_2 .

Наводить положення ст. ст. 1216, 1218, 1220, 1223 ЦК України Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

2. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

За життя спадкодавицею ОСОБА_6 було складено заповіт, котрим вона заповіла право на земельну ділянку ОСОБА_10 .

Інше майно, а саме (1/2 спільна сумісна власність + спадкове майно після смерті чоловіка) частини будинковолодіння з надвірними будівлями та спорудами, котре розташоване по АДРЕСА_1 спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах.

Наводить положення ч. 1 ст. 1266 ЦК України 1. Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Отже, позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 являються єдиними спадкоємцями за законом, котрі прийняли спадщину після смерті ОСОБА_6 , що стверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України спадкоємцями першої черги є ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , які не претендують на спадкове майно ОСОБА_6 , оскільки ОСОБА_7 не чинила дій щодо прийняття спадщини, тому вважається такою, що відмовилася від неї (ч.2 ст. 1272 ЦК України), а ОСОБА_1 скористався своїм правом, визначеним в ч.1 ст. 1273 ЦК України, подавши заяву про відмову від спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Невдовзі після смерті ОСОБА_6 позивачі отримали позовну заяву про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 , з документів доданих до позову довідалися про оспорювані ними договори та свідоцтво.

У відповідності до законодавства України, реалізувати у повній мірі свої права на спадкове майно, яке складається із частини домоволодіння по АДРЕСА_1 не мають можливості, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 незаконно оформив на своє ім`я право власності на спірний будинок та відчужив його частину, замовчуючи дані факти до 2016 р., аж поки не померла його мати ОСОБА_6 , що є підставою їхнього звернення до суду із відповідною позовною заявою.

Крім того, позивачі у заяві про поновлення строку звернення до суду у зв`язку із порушенням права вх. 5632 від 9.04.2017 р. просять поновити строки для звернення до суду із позовною заявою про визнання договорів дарування недійсними, скасування свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.40-41 т.1). В обгрунтування заяви вказують, що в 2016 р. отримали позовну заяву за позовом ОСОБА_1 до них про визнання їх такими, що втратили право на користування житлом. З даного позову вони дізналися, що ОСОБА_1 є єдиним власником будинку по АДРЕСА_1 . Однак вони до дня отримання такого позову вважали себе співвласниками спірного будинку. Окрім того, вони є спадкоємцями ОСОБА_6 їх бабусі (за правом представлення після смерті їх матері ОСОБА_8 , яка померла задовго до відкриття спадщини). Вони довідалися після отримання документів на спростування обставин викладених в такому позові про те, що ОСОБА_6 незаконно була позбавлена права власності її сином ОСОБА_1 . Наводять положення ст.76 ЦК УРСР. ОСОБА_1 замовчував про існування таких договорів до смерті своєї матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У запереченнях вх. 8009 від 07.06.2017 р. (а.с. 93-95 т. 1) Шпанівська сільська рада Рівненського району Рівненської області вказує, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, просять відмовити в їх задоволенні. Щодо предмету позову - договору дарування частини домоволодіння АДРЕСА_1 від 05.11.1990 р., який нотаріально посвідчений секретарем виконавчого комітету Шпанівської сільської ради депутатів трудящих Рівненського району Рівненської області між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , зареєстрований в книзі для запису нотаріальних дій під №52 від 11.11.1990 р. наводить положення абз. 5,6 ст. 3 Закону УРСР «Про державний нотаріат» (1974 р.), ч.4 ст.113 ч.2 ст.227, ч.ч.1,2 ст. 243, ч.3 ст.244 ЦК УРСР 1963 р.

Договір дарування у зв`язку з відсутністю у населеному пункті с. Шпанів державної нотаріальної контори, нотаріально посвідчувався 05.11.1990 р. виконавчим комітетом Шпанівської сільської ради Ради трудящих Рівненського району Рівненсьеої області. Істотною умовою договору було те, що ОСОБА_5 подарував своєму сину ОСОБА_1 конкретно визначену частину житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 згідно ч.2 ст. 243 ЦК УРСР прийняв у дар зазначену частину будинку.

На посвідчувальному написі секретаря зазначено, що договір нотаріально посвідчений у виконавчому комітеті Шпанівської сільської Ради депутатів трудящих Ровенського району Ровенської області. Цей договір зареєстровано відповідно до ч.2 ст. 227 ЦК УРСР у виконавчому комітеті Шпанівської сільської ради депутатів трудящих Ровенського району Ровенської області в книзі запису нотаріальних дій під №52. Скріплено печаткою Виконкому та підписом секретаря. Дата реєстрації 11.11.1990 р.

Наводить положення ч.2 ст. 23 КпШС України 1971 р.

05.11.1990 р. ОСОБА_6 - дружина ОСОБА_5 . Виконкому Шпанівської сільської ради у письмовій формі дала згоду на дарування частини спільного житлового будинку її чоловіком ОСОБА_5 їхньому сину ОСОБА_1 . Дана згода засвідчена секретарем виконавчого комітету Шпанівської сільської Ради депутатів Ровенського району Ровенської області.

Наводить положення ст.ст. 4, 10, 203 ЦК України, ст. 58 Конституції України.

Враховуючи те, що оскаржуваний правочин відповідає вимогам Закону на момент його посвідчення, що сторонами договору було досягнуто було досягнуто усіх істотних умов, що бажані наслідки по договору для сторін настали, що оспорення договору як в частині так і повністю не здійснювалося, тому звернення до суду осіб, які не мають жодного відношення до договірних відносин між сторонами станом на 05.11.1990 р. є безпідставним.

Наводять також положення п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі». Вважають, що права, свободи та інтереси ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідачами по справі та третіми особами, оспорюваним договором дарування від 05.11.1990 р., порушені не були, адже позивачі жодного відношення до оскаржуваного договору або до права власності домоволодіння АДРЕСА_1 , який був предметом дарування - не мали.

Не відповідають дійсності доводи позивачів, що про оспорювані договори та свідоцтво їм стало відомо із позову про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та те, що являються спадкоємцями, оскільки проживають по АДРЕСА_1 . Не може бути особа зареєстрована безпідставно, оскільки для реєстрації потрібен правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності на житловий будинок, в який особа приписується та письмова згода власника на здійснення реєстрації місця проживання, і не може бути так, щоб повнолітні особи, які юридично орієнтуються в документах та володіють ситуацією щодо спадкових прав між своїми родичами (… ОСОБА_6 , заповіла право на земельну ділянку ОСОБА_10 ), і нібито тільки що дізналися про право власності яке їх просто «не влаштовує».

Документи про реєстрацію осіб за відповідною адресою надані до суду, не свідчать про проживання цих осіб за місцем реєстрації.

Згідно із заявою про застосування судом позовної давності представник третьої особи Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області сільський голова Столярчук М.А. просить прийняти заяву до розгляду та відмовити позивачам у задоволенні позовних вимог з урахуванням спливу строку позовної давності, оскільки позивачами без поважних причин пропущено строк позовної давності. (а.с. 96-97 т.1).

У запереченнях представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_11 вказує, що вимоги позивачів є необгрунтованими, недоведеними та безпідставними. Відповідач ОСОБА_1 заперечує проти заявленого позову. У позивачів відсутнє право на звернення до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування, укладеного та нотаріально посвідченого 11.11.1990 р. Наводить п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Як вбачається із матеріалів справи, відчуження (дарування) майна (спільного майна подружжя), а саме частини спірного будинку в АДРЕСА_1 на підставі договору, посвідченого секретарем виконавчого комітету Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області 11.11.1990 р. №52 відбулося за письмової згоди дружини дарувальника ( ОСОБА_5 ) - ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Наявні докази спростовують доводи позивачів про укладення вказаного договору ОСОБА_5 на користь свого сина незаконно.

У встановлений ст. 71 ЦК УРСР трирічний строк для захисту права ОСОБА_6 за життя, як відомо відповідачу, із позовом про визнання правочину недійсним до суду не зверталася, позивачами ж інших доказів не надано.

Строки звернення із вказаним позову до суду пропущено. Крім того, вказаний договір за формою та змістом відповідає вимогам закону, діючого на момент виникнення спірних правовідносин.

Позивачами не надано доказів, які б свідчили про вчинення дій в порядку, визначеному ст.549 ЦК УРСР, їхнім батьком ОСОБА_12 (проживав постійно за адресою: АДРЕСА_3 , помер у 2008 році) в період з ІНФОРМАЦІЯ_1 по 13.10.2000 р. в інтересах неповнолітніх дітей, позивачів у справі за правом представлення після смерті їх матері ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Враховуючи правову позицію, викладену у постанові ВСУ від 06.02.2013 р. у справі №6-167цс12, виходячи зі змісту ч.2 ст. 553 ЦК УРСР, позивачі є такими, що відмовилися від спадщини, оскільки жодних дій, які б свідчили про прийняття ними спадщини за законом не вчинили.

Договір, укладений та нотаріально посвідчений 22.09.2004 р. №2-1319, за формою та змістом відповідає вимогам закону, діючого на момент виникнення спірних правовідносин.

У зв`язку з чим просить суд відмовити у позові за безпідставністю та пропущенням строків позовної давності (відносно визнання недійсним договору дарування від 11.11.1990 р. №52) (а.с. 200 т.1)

У заявах про застосування строків позовної давності вх. 18004 від 09.12.2020 р., №18005 від 09.12.2020 р. відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вказують, що у разі, якщо суд прийде до переконання про обгрунтованість позовних вимог та буде вважати їх такими, що підлягають до задоволення, відповідно до ст.267 ЦК України, просять суд застосувати строки позовної давності. Наводять положення ст.71 ЦК Української СРС 1963 р., чинного на момент укладення та нотаріального посвідчення договору дарування, 11.11.1990 р; нотаріального посвідчення свідоцтва про право на спадщину, 21.11.2003 р. - загальна позовна давність встановлювалася строком у три роки. Наводить положення ст. ст. 257, 261 ЦК України. Просять суд у позові відмовити з підстав пропущення строку позовної давності. (а.с. 237, 238 т.2)

У письмових поясненнях вх. ЕП-700/22-Вх. від 11.03.2022 р. (а.с. 138 - 143 т.3) представник відповідачів адвокат Михайлов В.О. вказує, що оцінивши доводи позовної заяви, докази, які подані позивачами з метою обґрунтування позовних вимог, відповідачі вважають, що позивачами не доведено, що їх права, свободи або інтереси оспорюваними правочинами порушені, відтак позивачі обрали спосіб захисту не передбачений законом або договором, який є неефективним для захисту порушеного права позивачів, тому у цих правовідносинах позовні вимоги останніх не підлягають задоволенню.

Наводить положення абз. 5,6 ст. 3 Закону Української РСР «Про державний нотаріат» 1974 р., діючого на час посвідчення договору дарування від 05.11.1990 р. було передбачено, що у випадку відсутності в населених пунктах державних нотаріальних контор, нотаріальні дії вчиняють виконавчі комітети міських, селищних сільських Рад народних депутатів, а саме голова, заступник або секретар виконавчого комітету, тобто оспорюваний договір дарування №52 від 05.11.1990 р. належним чином посвідчено секретарем виконавчого комітету Шпанівської сільської ради депутатів трудящих Рівненського району Рівненської області та зареєстрований в книзі для запису нотаріальних дій під №52 від 11.11.1990 р.

Також відповідно до ч.2 ст. 23 КпШС України, 05.11.1990 р. ОСОБА_6 , дружина ОСОБА_5 надала у письмовій формі виконкому Шпанівської сільської ради згоду на дарування частини спільного житлового будинку її чоловіком ОСОБА_5 їхньому сину ОСОБА_1 (дана згода була засвідчена секретарем виконавчого комітету Шпанівської сільської ради депутатів трудящих Рівненського району Рівненської області), що спростовує доводи позовної заяви.

Позивачами не надано доказів, що свідчили б про вчинення дій у порядку, визначеному ст. 549 ЦК УРСР, ОСОБА_12 (проживав станом на ІНФОРМАЦІЯ_1, в т.ч. станом на 13.10.2000 р. за адресою: АДРЕСА_3 , помер у 2008 р.) в інтересах своїх неповнолітніх дітей, позивачів у справі, за правом представлення після смерті матері - ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 в період з ІНФОРМАЦІЯ_1 по 13.10.2000 р.

Відтак, спадщина позивачами, онуками, після смерті їхнього діда ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 за правом представлення після смерті їхньої матері, яка померла до відкриття спадщини, не прийнята. Доказів про визначення їм судом додаткового строку для прийняття спадщини суду не надано.

Позивачі не були та не могли бути стороною оспорюваних правочинів від 05.11.1990 р. та 22.09.2004 р., вказаними правочинами їх права, свободи чи інтереси не порушуються, відтак позовні вимоги є необгрунтованими та не підлягають до задоволення.

Наводить положення ст. 71 ЦК УРСР чинного на момент укладення договору дарування від 05.11.1990 р.

Як убачається з матеріалів справи, відчуження (дарування) майна (спільного майна подружжя), а саме 1/ 2частини домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 05.11.1990 р., нотаріально посвідчений секретарем виконавчого комітету Шпанівської сільської ради депутатів трудящих Рівненського району Рівненської області №52 відбулося за письмової згоди дружини дарувальника ( ОСОБА_5 ) - ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2

ОСОБА_6 не зверталася до суду з позовом про визнання укладеного договору дарування між своїм чоловіком ОСОБА_5 та сином ОСОБА_1 (відповідачем у справі) у встановлений ст. 71 ЦК УРСР трирічний строк.

Натомість позивачі у справі оскаржують договір дарування від 05.11.1990 р., до якого не мають відношення, після спливу 27 років, оскаржують свідоцтво про право на спадщину від 21.11.2003 р. після спливу 14 років та договір дарування від 22.09.2004 р. після спливу 13 років з моменту їх укладення.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого право або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України).

Відтак позивачі у справі без поважних причин пропустили встановлений трирічний строк для позовної давності, у межах якого особа може звернутися до суду вимогою про захист цивільного права або інтересу.

Наводить положення постанови ВП ВС від 11.09.2019 р. у справі №487/10132/14-ц, від 22.05.2018 р. у справі №369/6892/15-ц; від 31.10.2018 р. у справі №367/6105/16-ц; від 07.11.2018 р. у справі №575/476/16-ц; від 14.11.2018 р. у справі №183/1617/16 (п.73);від 28.11.218 р. у справі №504/2864/13-ц (п.80); від 05.12.2018 р. у справах №522/2202/15-ц (п.61); №522/2201/15-ц (п.62) та 522/2110/15-ц (п.61); від 07.08.2019 р. у справі №2004/1979/12 (п. 71); від 18.12.2019 р. у справі №522/1029/18 (п. 134); від 16.06.2020 р. у справі №372/266/15-ц (п.51).

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 06.04.2017 р. в особі судді Таргонія М.В. відкрито провадження у справі (а.с.37 т.1).

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 31.05.2017 р. витребувано докази по справі.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 20.07.2017 р. призначено у справі судову почеркознавчу експертизу (а.с.212 т.1)

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області в особі судді Красовського О.О. прийнято справу до свого провадження (а.с.229 т.1)

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області витребувано докази (а.с.3 т.2).

24.07.2019 р. до суду надійшло клопотання судового експерта від 18.07.2019 р. №1.1-199/19 (а.с.126-127).

17.09.2019 р. до суду надійшло повідомлення про неможливість проведення судової експертизи від 12.09.2019 р. №1.1-199/19 (а.с. 136-137 т.2).

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 16.03.2020 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 213 т.2)

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 16.03.2021 р. позов залишено без розгляду (а.с. 9 т.3).

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 26.04.2021 р. апеляційну скаргу залишено без руху (а.с.25 т.3).

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 17.05.2021 р. відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду (а.с.33, 34 т.3)

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 17.06.2021 р. скасовано ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 16.03.2021 р. та направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.76-77 т.3)

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 28.09.2021 р. в особі судді Красовського О.О. заяву позивача про відвід судді Рівненського районного суду Красовського О.О. задоволено (а.с.112 т.3).

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області в особі судді Гнатущенко Ю.В. від 06.12.2021 р. прийнято до розгляду вказану позовну заяву та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. (а.с.114 т.3). Протокольною ухвалою за клопотанням представника позивачів було виключено зі складу учасників третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, Рівненську районну державну нотаріальну контору.

В судовому засіданні позивачі та їх представник адвокат Власюк П.О. позовні вимоги підтримали та просить їх задоволити. Адвокат Власюк П.О. підтримав письмові пояснення вх. 9157 від 01.07.2022 р. (а.с. 165-171 т.3).

В судовому засіданні відповідачі та їх представник адвокат Михайлов В.О. позовні вимоги не визнали та просять у їх задоволенні відмовити. Підтримали заяви про застосування строків позовної давності.

В судовому засіданні представник третьої особи Шпанівської сільської ради заперечила проти задоволення заявлених вимог, у подальшому у судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомлена про дату, час та місце його проведення. Як убачається з письмових заперечень вх. 8009 вів 07.06.2017 р. представник просить слухання справи провести без участі представника третьої особи.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників у судовому засіданні, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, показання свідків, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що 18.06.1950 р. Виконавчим комітетом Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області укладено шлюб, актовий запис 13, між ОСОБА_5 та ОСОБА_13 , прізвище після державної реєстрації шлюбу « ОСОБА_14 », що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя (а.с.17 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_5 народився відповідач ОСОБА_1 , батьком якого є ОСОБА_5 , матір`ю - ОСОБА_6 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України та копією Свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 (а.с.12, 152 зворот т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_6 в с. Шпанів народилася ОСОБА_8 , батьком якої є ОСОБА_5 , матір`ю - ОСОБА_6 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України (а.с.12 т.1).

18.07.1981 р. укладено шлюб між ОСОБА_12 та ОСОБА_8 та змінено її прізвище після реєстрації шлюбу на « ОСОБА_15 », що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя № витягу 5 від 23.11.2016 р. (а.с.13 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_7 в с. Шпанів Ровенського району Ровенської області народилася позивачка ОСОБА_16 , батьком якої є ОСОБА_12 , матір`ю - ОСОБА_17 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_4 (а.с.8, 129 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_8 в с. Шпанів Ровенського району Ровенської області народився позивач ОСОБА_3 , батьком якого є ОСОБА_12 , матір`ю - ОСОБА_17 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_5 (а.с.6 т.1).

06.03.1985 р. згідно з Наказом №90-К зав.рай переведено з посади завідуючої Великоомелянського д/садка тов. ОСОБА_18 на посаду секретаря Шпанівської сільсської ради з 06.03.1985 р.; Сільська рада народних депутатів вирішила обрати секретарем виконкому сільської Ради народних депутатів депутата Ковальську О.Г. (а.с.172, 176 зворот т.2).

11.11.1987 р. Рішенням №339 виконавчого комітету Ровенської районної ради народних депутатів Ровенської області «Про реєстрацію житлових будинків в с. Шпанів, с. М.Олексин Шпанівської сільської ради народних депутатів» вирішено з урахуванням рішення виконкому Шпанівської сільської Ради народних депутатів №81 від 28.10.1987 р. видати свідоцтва про право особистої власності на належні громадянам житлові будинки згідно з додатками №1, №2 та зареєструвати їх в Ровенському обласному бюро технічної інвентаризації - № з/п 419 вул. Заводська, буд. 14 ОСОБА_5 (долі 1, категорія господарства робітн.) (а.с. 193 т.2)

20.12.1989 р. шлюб між батьками позивачів ОСОБА_12 та ОСОБА_17 розірвано, що підтверджено копією Свідоцтва про шлюб, виданого 20.12.1989 р., серія НОМЕР_6 (а.с.14, 137 т.1).

25.05.1990 р. у п.п. 3, 4 Розпорядження №2-р «Про організацію роботи Шпанівської сільської ради народних депутатів» на підставі постанови Президії Верховної Ради УРСР від 05.03.1990 р. примірного положення про голів і президії місцевих Рад народних депутатів УРСР сільська Рада народних депутатів вирішила: зобов`язати голову виконавчого комітету т. ОСОБА_19 замовити виготовлення печатки виконавчого комітету сільської Ради з зображенням державного герба УРСР, штампу сільської Ради, поновити всі застарівші за текстом нотаріальні і загсові штампи; контроль за виконанням даного розпорядження покласти на заступника голови Ради т. ОСОБА_18 (а.с. 191 т.2)

05.11.1990 р. На підставі договору дарування ОСОБА_5 подарував, а його син ОСОБА_1 прийняв у дар східну частину (три кімнати, веранду, ванну, коридор, котельню) житлового будинку, льох, які належать на праві особистої власності ОСОБА_5 і знаходяться в АДРЕСА_1 , розташовані на земельній ділянці розміром 0,07 га, закріплені за Шпанівським бурякорадгоспом. будинку, крита залізом, цегляна, 1974 року забудови. частина будинку належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, видане Ровенським райвиконкомом 20.11.1987 р. Вказаний договір нотаріально посвідчений у виконавчому комітеті Шпанівської сільської Ради депутатів трудящих Ровенського району Ровенської області 11.11.1990, зареєстровано в Книзі для запису нотаріальних дій №52 та 27.09.1995 р. зареєстровано право власності в РОБТІ (а.с. 98, 143 т.1).

05.11.1990 р. ОСОБА_6 у заяві до Виконкому Шпанівської сільської ради не заперечила проти дарування частини їхнього спільного житлового будинку її чоловіком ОСОБА_5 їхньому сину ОСОБА_1 в с.Шпанів Ровенського району (а.с. 99 т.1; а.с. 9, 37 т.2).

Як убачається з відповіді Державного архіву Рівненської області Рівненської ОДА №7/01-30/0 від 27.01.2020 р., в документах Шпанівської сільської ради за 1985 р. і 1990 р.р. відомостей щодо покладення обов`язків на вчинення нотаріальних дій на службових осіб виконавчого комітету Шпанівської сільської ради не виявлено. (а.с.174 т.2)

Як убачається з відповіді Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області №200/02-12/20 від 10.02.2020 р. на адвокатський запит №6/АЗ/2020 від 23.01.2020 р., в Шпанівській сільській раді відсутні рішення виконавчого комітету про покладення на будь-яку службову особу виконавчого комітету Шпанівської сільської ради депутатів трудящих обов`язків вчинення нотаріальних дій в період з 01.01.1990 по 31.12.1990 р.

В період з 01.01.1990 р. по 30.04.1990 р. нотаріальні дії вчинялися секретарем ради ОСОБА_18 , в період з 01.05.1990 по 31.12.1990 р. заступником голови ради ОСОБА_18 . В архівних документах Шпанівської сільської ради відсутнє розпорядження голови Шпанівської сільської ради трудящих Рівненського району Рівненської області №5 ід 30.03.1990 р. (а.с.200 т.2).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Рівне померла ОСОБА_8 - мати позивачів, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_7 (а.с. 11, 134 т.1).

Як убачається з відповіді Шпанівської сільської ради №117-02-12/20 від 28.01.2020 р. на адвокатський запит №5/АЗ/2020 від 23.01.2020 р., Шпанівська сільська рада не володіє інформацією в кого на утриманні з батьків в період до 18.08.1999 р. перебували неповнолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_20 ; ОСОБА_12 батьківських прав не позбавляли; опіка для виховання неповнолітніх дітей неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_20 не встановлювалася; над неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_20 не призначався опікун до досягнення 15-літнього віку, піклувальник після досягнення 15-літнього віку; Шпанівська сільська рада не володіє інформацією в кого на утриманні перебували неповнолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_20 після 18.08.1999 р. Інформація про призначення допомоги на утримання неповнлітніх дітей до досягнення ними повноліття в Шпанівській сільській раді відсутня (а.с. 194 т.2).

16.11.1999 р. відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.36 т.1).

З 03.04.2000 р. позивачка ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчать дані його паспорта громадянина України (а.с.6 зворот т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Шпанів помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть (повторно), виданого 23.11.2016 р., серія НОМЕР_1 (а.с.14 зворот, 152 т.1; а.с. 55 зворот т.2).

13.10.2000 р. ОСОБА_6 у заяві до Рівненської районної державної нотаріальної контори повідомила, що їй було відомо про відкриття спадщини залишеної після смерті її чоловіка ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шестимісячний строк, встановлений законом для прийняття спадщини вона пропустила і не бажає ставити питання про його продовження через судові органи. Простить вважати її як не прийнявшого спадщину. Вказана заява посвідчена 13.10.2000 р. секретарем виконавчого комітету Шпанівської сільської ради Орленко М.І. (а.с. 152 т.2).

З 21.01.2003 р. позивач ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчать дані його паспорта громадянина України (а.с.5 зворот т.1).

З 05.05.2003 р. ОСОБА_3 перебував на військовій службі, що підтверджується копією його військового квитка серія НОМЕР_8 (а.с.19 зворот т.1).

09.09.2003 р. позивач ОСОБА_16 звернулася в Рівненське ОБТІ із замовленням №4404 видати витяг з реєстру для пред`явлення у нотаріальну контору на предмет оформлення спадщини щодо будинку в АДРЕСА_1 (а.с. 176 т.1)

10.09.2003 р. Рівненським ОБТІ виготовлено Технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_4 , реєстровий № 1-134-135). (а.с. 23-25 т.1).

16.09.2003 р. КП «Рівненське ОБТІ» видано Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно №1489380, де заявником значиться позивачка ОСОБА_16 , з якого вбачаються власниками домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право власності 20.11.1987 р., посвідченого виконавчим комітетом Рівненської районної ради та ОСОБА_1 на підставі договору дарування №52 від 11.11.1990 р., посвідченого виконавчим комітетом Шпанівської сільської ради. (а.с.177 т.1)

30.09.2003 р. відповідач ОСОБА_1 подав заяву до Рівненської районної державної нотаріальної контори про видачу йому свідоцтва про на спадщину за законом після смерті його батька ОСОБА_5 - на частини будинку в АДРЕСА_1 та грошового вкладу. Вказав, що крім нього спадкоємцями є дружина ОСОБА_6 , дочка ОСОБА_9 (а.с. 151 т.1; а.с.55 т.2)

01.10.2003 р. відповідач ОСОБА_1 звернувся в Рівненське ОБТІ із замовленням №4789 видати витяг з реєстру для пред`явлення у нотаріальну контору на предмет оформлення спадщини щодо будинку в АДРЕСА_1 (а.с. 178 т.1)

30.10.2003 р. рішенням виконавчого комітету Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області №191 надано дозвіл ОСОБА_1 на добудову ванної кімнати до житлового будинку та будівництво гаража на власній земельній ділянці в АДРЕСА_1 (а.с. 188 т.1)

17.11.2003 р. ОСОБА_6 звернулася до Рівненської районної державної нотаріальної контори із заявою, де вказує, що їй було відомо про відкриття спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_5 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Просить вважати її такою як не прийнявшою спадщину. Та не претендує нам видачу свідоцтва про право власності на майно подружжя, житловий будинок є особистою власністю померлого (а.с. 154 т.1; а.с.57 зворот т.2; а.с.94 т.2)

20.11.2003 р. ОСОБА_9 звернулася до Рівненської районної державної нотаріальної контори із заявою вважати її такою як не прийнявшою спадщину. Їй відомо про відкриття спадщини після смерті її батька ОСОБА_5 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 153 т.1; а.с. 56 зворот т.2)

21.11.2003 р. державним нотаріусом Рівненської районної державної адміністрації Дацюк С.Г. видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №2-1763 (спадкова справа №634) спадкоємцю майна ОСОБА_5 - його сину ОСОБА_1 , котрий мешкає в АДРЕСА_2 , на спадкове майно, яке складається з:

- частини житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , належний померлому на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, (дублікат), видане виконавчим комітетом Шпанівської сільської ради Рівненської області від 06.11.2003 р. та зареєстрованого в Рівненському ОБТІ в реєстровій книзі №1 під реєстровим №134-135;

- грошового вкладу; та зареєстровано в Електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 24.12.2003 р. (а.с.21, 144, 146, 157 т.1)

22.09.2004 р. державний нотаріус Рівненської РДНК Дацюк С.Г. посвідчила договір дарування, зареєстрований в реєстрі №2-1319, яким ОСОБА_1 відчужив ОСОБА_2 частину житлового будинку, розташований в АДРЕСА_1 та зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 27.09.2004 р. (а.с. 22, 140 т.1).

25.09.2004 р. позивача ОСОБА_3 звільнено в запас, що підтверджується копією його військового квитка серія НОМЕР_8 (а.с.19 зворот т.1).

15.11.2004 р. позивачка ОСОБА_4 уклала шлюб із ОСОБА_21 та змінила прізвище на « ОСОБА_22 », що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 23.11.2016 р. № витягу 6 (а.с.9 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_9 померла ОСОБА_23 - сестра ОСОБА_6 (а.с. 127 т.1)

Як вбачається з пояснень сторін, батько позивачів ОСОБА_12 помер у 2008 р.

07.02.2009 р. відповідач ОСОБА_1 знятий з реєстраційного обліку за адресою АДРЕСА_2 .

27.02.2009 р. відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією його паспорта громадянина України (а.с.27, 35 зворот т.1).

23.02.2009 р. ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений Шпанівською сільською радою Рівненського району Рівненської області від №9 на ім`я ОСОБА_10 щодо сертифікату на право на земельну частку (пай) серія РВ №0193652, а у випадку його приватизації, дану земельну ділянку , яка буде належати їй на підставі відповідного Державного акту заповіла у власність ОСОБА_10 (а.с. 125 т.1)

05.09.2012 Постановою державного виконавця ВДВС Рівненського РУЮ Полюхович Н.А. накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_24 (адреса: АДРЕСА_1 ) (а.с.166, 195 т.1)

17.09.2013 р. шлюб позивачки ОСОБА_4 з ОСОБА_21 розірвано, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 23.11.2016 р. № витягу 6 (а.с.9 зворот , а.с. 10 зворот т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Шпанів померла ОСОБА_6 , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть (повторно), виданого 23.11.2016 р. серія НОМЕР_2 (а.с.15 зворот, 121 т.1).

12.08.2016 р. позивачка (дошлюбне прізвище « ОСОБА_22 ») уклала шлюб із ОСОБА_25 та змінила прізвище на « ОСОБА_26 », що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_9 . (а.с.10 т.1).

13.10.2016 р. приватним нотаріусом Кутецькою В.В. заведено спадкову справу №100/2016 відносно спадкодавця ОСОБА_6 , що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 45931690 від 25.11.2016 р. (а.с.17 зворот т.1).

13.10.2016 р. ОСОБА_10 звернувся до приватного нотаріуса Рівненського РНО Кутецької В.В. у спадковій справі №100/2016 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , яка залишила на його ім`я заповіт, посвідчений Шпанівською сільською радою Рівненського району Рівненської області від 23.02.2009 р. №9. Вказуючи, що спадкоємцем є ОСОБА_1 , який від спадщини відмовляється. (а.с.119 т.1)

13.10.2016 р. відповідач ОСОБА_1 звернувся до виконавчого комітету Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області у спадковій справі №100/2016 із заявою про відмову від спадщини, що залишилася після смерті його матері ОСОБА_6 , за законом, на користь ОСОБА_10 (а.с.120 т.1)

13.10.2016 р. ОСОБА_10 виконком Шпанівської сільської ради видав довідку №4014, що дійсно ОСОБА_6 на день своєї смерті була зареєстрована та постійно проживала в частині житлового будинку по АДРЕСА_1 на день своєї смерті. Разом з нею були зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_24 , ОСОБА_3 (а.с.124 т.1)

25.11.2016 р. позивач ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Рівненського РНО Кутецької В.В. у спадковій справі №100/2016 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , заявив про те, що спадщину після смерті спадкодавця він прийняв, оскільки постійно проживав разом із спадкодавицею на день її смерті. Вказуючи, що крім нього, спадкоємцями за законом є ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 .

Як убачається із вказаної заяви: «Зміст ст.ст. 1258 (черговість спадкування за законом), 1259 (зміна черговості), 1261-1265 (черги спадкоємців), 1266 (спадкування за правом представлення), 1267 (розмір частки у спадщині), 1268, 1269, 1270, 1273, 1274, 1275 (здійснення права на спадкування) ЦК України мені роз`яснено і мені зрозуміло» (а.с.128 т.1).

В листопаді 2016 р. ОСОБА_1 як власник домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , звернувся в Рівненський районний суд Рівненської області з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_24 про виселення (а.с.28 т.1).

24.11.2016 р. виконавчим комітетом Шпанівської сільської ради ОСОБА_3 видана довідка №4733 про те, що дійсно ОСОБА_5 на день своєї смерті був зареєстрованим по АДРЕСА_1 (а.с.15 т.1).

25.11.2016 р. виконавчим комітетом Шпанівської сільської ради ОСОБА_3 видана довідка №4742 про те, що дійсно ОСОБА_6 на день своєї смерті була зареєстрована та постійно проживала по АДРЕСА_1 (а.с.16 т.1).

28.11.2016 р. позивачу ОСОБА_3 видано Шпанівською сільською радою архівну довідку №4765/02-13/16, з якої вбачається, що у Погосподарській книзі с.Шпанів за 1991-1995 роки є відомості про господарства ОСОБА_5 .

Склад сім`ї: ОСОБА_5 - голова сім`ї;

ОСОБА_6 - дружина;

ОСОБА_23 - сестра;

ОСОБА_8 - дочка;

ОСОБА_16 - внучка;

ОСОБА_3 - внук. (а.с.18 т.1)

24.11.2016 р. позивачу ОСОБА_3 видано Шпанівською сільською радою архівну довідку №4731/02-13/16, з якої вбачається, що у Погосподарській книзі с.Шпанів за 1996-2000 роки є відомості про господарства ОСОБА_5 .

Склад сім`ї на 01.01.1996 р.: ОСОБА_5 - голова сім`ї;

ОСОБА_6 - дружина;

ОСОБА_27 - сестра дружини;

ОСОБА_8 - дочка;

ОСОБА_16 - внучка;

ОСОБА_3 - внук.

Склад сім`ї на 01.01.1999 р.: ОСОБА_5 - голова сім`ї;

ОСОБА_6 - дружина;

ОСОБА_27 - сестра дружини;

ОСОБА_8 - дочка;

ОСОБА_16 - внучка;

ОСОБА_3 - внук.

Склад сім`ї у частині житлового будинку, яка обліковується за ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 станом на 16.11.1999 р.:

ОСОБА_2 - дочка власника;

ОСОБА_28 - внук;

ОСОБА_29 - внук;

ОСОБА_30 - зять (зареєстрований з 08.12.1999 р.) (а.с.18 зворот т.1).

24.11.2016 р. позивачу ОСОБА_3 видано Шпанівською сільською радою архівну довідку №4730/02-13/16, з якої вбачається, що у Погосподарській книзі с.Шпанів за 2011-2015 роки є відомості про господарство ОСОБА_1 на частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Склад сім`ї на 01.01.2011 р.:

ОСОБА_1 - голова господарства;

ОСОБА_6 - мати;

ОСОБА_24 - племінниця;

ОСОБА_3 - племінник.

Склад сім`ї у частину житлового будинку, яка обліковується за ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 станом на 01.01.2011 р.:

ОСОБА_2 - голова господарства;

ОСОБА_28 - син;

ОСОБА_29 - син;

ОСОБА_30 - чоловік (а.с.19 т.1).

Як убачається з відповіді Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області вих. №670/02.12/17 від 21.06.2017 р. на ухвалу Рівненського районного суду від 31.05.2017 р. ОСОБА_12 - батько позивачів, був зареєстрований та постійно проживав на день смерті своєї смерті по АДРЕСА_3 . (а.с.163 т.1).

Отже, що стосується позовних вимог щодо визнання недійсним договору дарування частини будинковолодіння по АДРЕСА_1 , укладеного від імені ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_1 від 11.11.1990 р. №52, посвідченого виконавчим комітетом Шпанівської сільської ради Рівенського району; та визнання недійсним договору дарування від 22.09.2004 р. укладеного ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 та посвідченого державним нотаріусом Рівненської державної нотаріальної контори Дацюк С.Г.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена стороною недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Тобто права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України, а такий захист можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно він особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Отже, суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір з порушенням закону, а й коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц).

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 вказано, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Таким чином, оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 квітня 2021 року у справі № 727/967/16-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 зазначено, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Судовий захист повинен бути повним і відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду в пункті 63 постанови від 22 вересня 2020 року в справі № 910/3009/18 та пункті 50 постанови від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19.

Позивачами обрано неефективний спосіб захисту, застосування якого не призведе до поновлення їх прав, оскільки особа, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, може захищати свої права шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин).

Задоволення позовних вимог позивачів про визнання недійсними правочинів не призведе до поновлення прав позивачів на будинок, а тому вказані вимоги не є ефективним способом захисту, оскільки, навіть у разі задоволення, потребуватимуть додаткових заходів судового втручання.

Ефективним способом захисту прав позивачів є витребування спірного будинку із чужого володіння, і вони не позбавлені можливості звернутися до суду з відповідним позовом, під час розгляду якого і буде перевірена наявність підстав, передбачених статтями 387-388 ЦК України.

Відповідно до постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 липня 2022 року у справі № 757/482/21-ц (провадження № 61-19444св21) обрання позивачем неналежного (неефективного) способу захисту прав, які він вважає порушеними, є самостійною підставою для відмови в позові.

Отже, що стосується позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВВА №153136 від 21.11.2003 р. видане на ім`я ОСОБА_1 Рівненською державною нотаріальною конторою.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР, які були чинними на момент смерті спадкодавця ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо кола спадкоємців та порядку прийняття спадщини, та на момент видачі відповідачу ОСОБА_1 21.11.2003 р. оспорюваного свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Згідно з частиною першою статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК Української РСР).

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (частини перша, друга статті 549 ЦК Української РСР).

Спадщина після смерті ОСОБА_5 відкрилася за правилами ЦК Української РСР, а тому коло спадкоємців визначається за законом, чинним на момент відкриття спадщини, тож до спірних правовідносин застосовуються ЦК Української РСР щодо кола спадкоємців.

Мати позивачів ОСОБА_8 - донька спадкодавця ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто позивачі відповідно до ч. 2 ст. 529 ЦК Української РСР як онуки спадкодавця ОСОБА_5 є спадкоємцями за законом, оскільки на час відкриття спадщини не було в живих їхньої матері, яка була би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Нотаріус, відповідно, не мала права видавати оспорюване свідоцтво лише відповідачу ОСОБА_1 , який, на думку суду, прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_5 , оскільки у його володінні знаходилася ощадна книжка спадкодавця, що узгоджується з п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 р. №18/5. Видача свідоцтва про право на спадщину лише ОСОБА_1 підтверджує факт порушення ним прав позивачів, які до того ж вже на момент його видачі були повнолітніми, та були спадкоємцями після смерті в 2000 р. їхнього діда ОСОБА_5 за правом представлення після смерті їх матері ОСОБА_8 , яка померла в 1999 р.

Відповідно до частини першої статті 561 ЦК Української РСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що зі спливом шести місяців з дня відкриття спадщини спадкоємець, діючи розумно, обачливо і добросовісно, має отримати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до пунктів 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК (435-15), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК (435-15) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Спірні спадкові правовідносини, після смерті ОСОБА_1 (діда позивачів) регулюються нормами ЦК УРСР, оскільки виникли до 1 січня 2004 року.

Згідно з ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Статтею 526 ЦК УРСР передбачено, що місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно з ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

Згідно з ст. 561 ЦК УРСР - свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Аналогічні положення містяться і у статті 47 Закону УРСР від 25 грудня 1974 року Про державний нотаріат (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини).

При цьому ЦК УРСР 1963 року не обмежував строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом.

Отже, на момент смерті діда ОСОБА_1 , позивачі були ще неповнолітніми, входили до складу сім`ї спадкодавця, про що свідчить архівна довідка №4731/02-13/16 від 24.11.2016 р. видана позивачу ОСОБА_3 Шпанівською сільською радою (а.с.18 т.1 зворот), та дружина спадкодавця ОСОБА_6 , яка була в силу віку вже непрацездатна, тому мала окрім того і право на обов`язкову частку в спадщині відповідно до ст. 535 ЦК УРСР 1963 р., однак згідно заяви від 13.10.2000 р. ОСОБА_6 до Рівненської районної державної нотаріальної контори повідомила, що їй було відомо про відкриття спадщини залишеної після смерті її чоловіка ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шестимісячний строк, встановлений законом для прийняття спадщини вона пропустила і не бажає ставити питання про його продовження через судові органи. Просить вважати її як не прийнявшого спадщину. Вказана заява посвідчена 13.10.2000 р. секретарем виконавчого комітету Шпанівської сільської ради Орленко М.І. (а.с. 152 т.2).

Отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом у листопаді 2003 року дядько позивачів - відповідач порушив права останніх, як спадкоємців за ч.2 ст. 529 ЦК УРСР 1963 р. на спадкування за законом одночасно з ним.

Разом з тим, суд вважає, що позивачами пропущено строк звернення до суду з заявленою ними вимогою з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР (1963 р.) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Статтею 75 ЦК УРСР (1963р.) було встановлено обов`язковість застосування позовної давності. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Згідно вимог ст. 76 ЦК УРСР (1963 р.) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Наслідки закінчення строку позовної давності встановлюються ст.80 ЦК УРСР (1963р.): закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Позивачами жодних доказів існування з 2003 року об`єктивних, непереборних труднощів для звернення ними із позовом за захистом своїх спадкових прав суду не надано.

Позивачі з 2003 року, будучи вже повнолітніми особами, мали можливість довідатися хто і на яке майно отримав спадщину, при цьому зважаючи на те, що 09.09.2003 р. позивачка ОСОБА_16 ( ОСОБА_4 ) звернулася в Рівненське ОБТІ із замовленням №4404 видати витяг з реєстру для пред`явлення у нотаріальну контору на предмет оформлення спадщини щодо будинку в АДРЕСА_1 (а.с. 176 т.1), а 16.09.2003 р. КП «Рівненське ОБТІ» видано Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно №1489380, де заявником значиться позивачка ОСОБА_16 , з якого вбачаються власниками домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право власності 20.11.1987 р., посвідченого виконавчим комітетом Рівненської районної ради та ОСОБА_1 на підставі договору дарування №52 від 11.11.1990 р., посвідченого виконавчим комітетом Шпанівської сільської ради. (а.с.177 т.1) .

Позивачі не навели жодної поважної причини пропуску ними строку звернення до суду, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову у цій частині слід відмовити саме через пропуск строку позовної давності.

Крім того, відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 Про судову практику у справах про спадкування, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав за правилами позовного провадження.

В судовому засіданні представник позивачів адвокат Власюк П.О. пояснив, що позивачі претендують на спадкову масу (її частину) після смерті обох з подружжя спадкодавців (як ОСОБА_5 , так і ОСОБА_6 ).

У зв`язку з цим слід звернути увагу, що зверненню до суду з позовом у цій частині щодо вимог позивачів про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом мало передувати вирішення питання про видачу позивачам нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.

В матеріалах спадкових справ після смерті обох спадкодавців відсутні постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Крім того, в матеріалах обох спадкових справ, наданих до суду на підставі ухвал суду про витребування доказів, відсутні заяви про прийняття спадщини від позивачки ОСОБА_20 після смерті спадкодавців, а міститься лише заява позивача ОСОБА_3 від 25.11.2016 р., який звернувся до приватного нотаріуса Рівненського РНО Кутецької В.В. у спадковій справі №100/2016 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , де заявив про те, що спадщину після смерті спадкодавця він прийняв, оскільки постійно проживав разом із спадкодавицею на день її смерті. Вказуючи, що крім нього, спадкоємцями за законом є ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 .

Обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно встановлено і у статті 1297 ЦК України.

Правових наслідків невиконання такого обов`язку, зокрема у вигляді втрати права на спадщину, положеннями цивільного законодавства не передбачено. Водночас, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, але не отримав свідоцтва про право на спадщину, не має можливості розпоряджатися таким майном, оскільки у нього немає правовстановлюючого документа на спадкування нерухомого майна.

Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (частина перша статті 1301 ЦК України).

У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва).

У постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

У Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) вказано щодо правових висновків Верховного Суду про застосування позовної давності до позову про оспорювання свідоцтва.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження № 61-35779св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі № 332/4629/15 (провадження № 61-15451св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 вересня 2021 року у справі № 441/688/18 (провадження № 61-2912св21), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2022 року в справі № 711/4004/19 (провадження № 61-2485св21) викладено правові висновки, відповідно до яких до правовідносин у справах за позовом спадкоємця, який прийняв спадщину, про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним застосовується трирічний строк для звернення до суду за захистом порушеного права, який розпочинає свій відлік з моменту видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину. Момент, з якого особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, пов`язується з датою видачі нотаріусом відповідного свідоцтва.

Водночас у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 січня 2020 року у справі № 396/2046/18 (провадження № 61-13411св19), Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2020 року у справі № 584/639/19 (провадження № 61-10930св20), суд касаційної інстанції дійшов висновків, що цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, що прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку або звернутися до суду за захистом свого права, а тому підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин немає.

Такі висновки колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду та Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Об`єднана палата вважає за обґрунтоване переглянути, відступивши від них в врахуванням такого.

Щодо визначення початку перебігу позовної давності

Перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається.

Насамперед, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду визнає помилковими висновки суду апеляційної інстанції про те, що поданий позов про визнання свідоцтва про право на спадщину від 15 лютого 2012 року недійсним за своєю правовою природою є негаторним і на нього не поширюється позовна давність, оскільки самий факт видачі спадкоємцю свідоцтва про право власності в порядку спадкування на спадкове майно, право на яке має інший спадкоємець, підтверджує порушення прав та інтересів цього спадкоємця, саме тому перебіг позовної давності потрібно пов`язувати із фактом видачі свідоцтва про право на спадщину другому із спадкоємців, а у разі якщо спадкоємець, права та інтереси якого порушені видачею такого свідоцтва, доведе, що про існування такого свідоцтва, яким порушуються його права, йому стало відомо пізніше, то перебіг позовної давності варто пов`язувати саме з таким моментом.

Факт неотримання позивачем свідоцтва про право на спадщину та невизначення законодавцем строку, протягом якого спадкоємець має оформити свої спадкові права, не може доводити, що у такого спадкоємця не виникло право на позов, оскільки видача свідоцтва про право на спадщину (на все спадкове майно) іншому із спадкоємців або особі, яка не мала права на спадкування, перешкоджає завершенню оформлення своїх спадкових прав другому із спадкоємців (єдиному спадкоємцю), який не отримав свідоцтва про право на спадщину, а отже свідчить про виникнення у цього спадкоємця права на позов у матеріально-правовому аспекті.

Видача свідоцтва про право на спадщину (на все спадкове майно) одному із спадкоємців унеможливлює завершення оформлення своїх спадкових прав іншим із спадкоємців.

Варто враховувати, що строк реалізації спадкоємцем спадкових прав - отримання свідоцтва про право на спадщину та строк захисту порушених прав спадкоємця - оспорення свідоцтва про право на спадщину, виданого іншому спадкоємцеві на все спадкове майно або особі, яка не є спадкоємцем, є різними строками і не є взаємозалежними. Перший строк законодавцем не обмежений і спадкоємець вправі на власний розсуд реалізувати таке право, водночас строк захисту порушеного права обмежений законодавцем у три роки з моменту порушення такого права, чи з моменту, коли особі стало чи мало стати відомо про порушення такого права, та може бути поновлений лише у разі доведення поважності причин його пропуску. Необмеження спадкоємця у строках оформлення своїх спадкових прав не має наслідком необмеження такої особи у строках захисту порушених спадкових прав.

Щодо вимог, на які позовна давність не поширюється

Положеннями глави 19 ЦК України встановлено загальне правило про поширення позовної давності на всі цивільно-правові вимоги, окрім тих, що як виняток зазначені у статті 268 ЦК України.

Так, у частині першій статті 268 ЦК України законодавець визначив, на які позовні вимоги не поширюється позовна давність. У частині другій статті 268 ЦК України закріплено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

Серед переліку вимог, на які відповідно до закону позовна давність не поширюється, не згадуються вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Опосередковано межі застосування позовної давності визначаються з урахуванням сутності пред`явленої вимоги. Так, у пункті 96 постанови від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про незастосування позовної давності до негаторного позову.

Надаючи оцінку сутності заявленої вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду враховує, що негаторний позов - це позов власника, який фактично володіє майном, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Натомість видача відповідачеві свідоцтва про право на спадщину не є таким порушенням, що не пов`язане із позбавленням володіння, оскільки факт видачі свідоцтва про право на спадщину (на все спадкове майно) та реєстрація права власності на спадкове майно за одним із спадкоємців створює ситуацію, за якої другий із спадкоємців позбавляється права на спадщину в цілому та не може оформити своє право зокрема.

При цьому, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18)).

Оспорювання свідоцтва відбувається за волею відповідної особи, законодавець не передбачив конструкцію нікчемності свідоцтва, а тому на таку вимогу має поширюватися позовна давність. Тобто правова природа вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину не виключає застосування до неї позовної давності. По своїй суті вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину не може бути ототожнена та/або кваліфікована як негаторний позов.

Об`єднана палата звертає увагу, що за своєю правовою природою вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є самостійним способом захисту прав та/інтересів, передбаченим статтею 1301 ЦК України.

Щодо наявності підстав для відступу від правових висновків, викладених колегіями суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

З огляду на викладене Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає, що існують підстави для відступу від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду про те, що цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, який прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку або звернутися до суду за захистом свого права, а тому немає підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Об`єднана палата наголошує на тому, що початок перебігу позовної давності за позовами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину пов`язується з тим моментом, коли спадкоємець дізнався або за усіма об`єктивними обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. У визначенні початкового моменту позовної давності суд повинен виходити з таких критеріїв оцінки поведінки позивача, як добросовісність, розумність та справедливість, закріплених у статті 3 ЦК України, що відповідним чином висуває до кожного учасника цивільних відносин вимоги до обрання поведінки, яка має відповідати поведінці умовного доброго господаря та дбайливого власника. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту його і прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій.

Отже, у задоволенні позову щодо вказаної частини позовних вимог слід відмовити, оскаржене свідоцтво про право на спадщину порушує права позивачів як спадкоємців першої черги, проте позовна вимога про визнання його недійсним не підлягає застосуванню у зв`язку зі спливом позовної давності.

Судом встановлено, що позивачі прийняли спадщину після смерті діда, оскільки були неповнолітні станом на 2000 р., проте не оформили свідоцтво про право на спадщину, а видача свідоцтва лише на ім`я відповідача позбавляє їх права оформити належним чином свої спадкові права.

Суд застосовує правила про позовну давність до вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, крім того, зважаючи на наявність заяв відповідачів про її застосування, та враховує, що позивачі мали довідатися про порушення своїх прав оскарженим свідоцтвом про право на спадщину протягом розумного строку після моменту його видачі.

Судом, оцінюючи доводи позивачів про поважність причин пропуску строку звернення до суду з позовом, не встановлено поважності причин такого тривалого пропуску, тому відповідно відсутні підстави для поновлення такого строку, суд відмовляє у поновленні такого строку. Позивачами не доведено, що вони звернулися до суду у межах позовної давності з моменту, коли їм з об`єктивних причин могло бути відомо про порушення їх спадкових прав. Поважності причин пропуску позовної давності позивачами також не доведено.

Крімтого, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, тому заяву третьої особи у справі Шпанівської сільської ради про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд до уваги не бере.

Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа Шпанівська сільська рада Рівненського району Рівненської області про визнання недійсним договору дарування частини будинковолодіння по АДРЕСА_1 , укладеного від імені ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_1 від 11.11.1990 р. №52, посвідченого виконавчим комітетом Шпанівської сільської ради Рівенського району; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВВА №153136 від 21.11.2003 р., виданого на ім`я ОСОБА_1 Рівненською державною нотаріальною конторою; визнання недійсним договору дарування від 22.09.2004 р., укладеного ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 та посвідченого державним нотаріусом Рівненської державної нотаріальної контори Дацюк С.Г. - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_10 .

Позивачка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_11 .

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_12 .

Відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_13 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Шпанівська сільська рада Рівненського району Рівненської області, вул. Шкільна, 1, с.Шпанів, .

Повне судове рішення складено 03.04.2023 р.

Суддя Гнатущенко Ю.В.