Справа № 502/1209/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2023 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого судді Масленикова О.А.

за участю:

секретаря судового засідання Скрипкіної А.Ю.

позивачів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представника позивачів ОСОБА_3

представника відповідачів ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду

цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 , ОСОБА_2

до

ОСОБА_5 , ОСОБА_6

про

стягнення боргу та трьох процентів річних від простроченої суми

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Кілійського районного суду Одеської області з позовом до відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення боргу та трьох процентів річних від простроченої суми.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 24.08.2021 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 взяли в борг 27 600, 00 доларів США у позивачів, про що свідчить письмова розписка. Відповідачі зобов`язалися повернути вказані кошти до кінця жовтня 2021 року. Станом на день подання позову відповідачі борг не повернули, чим порушили виконання свого зобов`язання.

З метою досудового врегулювання спору, позивачі двічі повідомляли відповідачів щодо повернення боргу, однак ніяких дій з боку них прийнято не було.

У зв`язку з простроченням відповідачами терміну виконання зобов`язання, а також уникнення мирного вирішення спору, позивачі змушені звернутися до суду з відповідним позовом.

На підставі вищезазначеного, позивачі просили суд стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 суму боргу у розмірі 27 600 доларів США, три проценти річних з простроченої суми у розмірі 639,72 доларів США та суму судового збору в розмірі 10874 гривні.

Ухвалою судді Кілійського районного суду Одеської області від 15.08.2022 року, прийнято позов, відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

30.08.2022 року від представника відповідачів ОСОБА_4 надійшов відзив на позов, в якому вказано, що з позовом відповідачі не погоджуються у повному обсязі, у зв`язку з відсутністю будь-якого боргового зобов`язання між сторонами.

В позові зазначено, що начебто 24.08.2021 року відповідачі взяли у боргу у позивачів 27 600 доларів США, що начебто підтверджується наданою копією розписки від 24.08.2021 року. При цьому до позову додані два повідомлення в яких зазначається, що начебто мало місце отримання боргу 24.11.2017 року, а не 24.08.2021 року, як вказано у позові, що фактично вказує, що позивачі плутаються в даті передачі коштів в борг, що фактично підтверджує відсутність боргового зобов`язання.

До позову додана розписка без дати, згідно якої зазначено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , взяли у позивачів в листопаді 2017 року 10000 доларів США та у липні 2018 року 5000 доларів США та з врахуванням 2 % річних, станом на 24.08.2021 року всього 276000 доларів США, між тим не зазначено про те, що вказані кошти отримані в борг та про зобов`язання їх віддати до певної дати. Про отримання коштів у борг в розписці не зазначалось, бо вказана розписка складалася не на підтвердження факту отримання коштів в борг, а навпаки на підтвердження того, що позивачі віддали отримані ними раніше грошові кошти в борг, які вони віддавали частинами в 2017 році та 2018 році та 24.08.2021 року всього на суму 27 600 доларів США, в яку увійшли і відсотки із розрахунку 2 відсотки річних, які були нараховані до жовтня 2021 року та вказану розписку намагаються представити як боргову. При цьому додана розписка складалася особисто ОСОБА_5 під диктовку позивачів без присутності її чоловіка ОСОБА_6 , що підтверджується відсутністю його підпису в цьому документі та також копією закордонного паспорту, згідно якого вбачається, що він перебував в цей час за кордоном. В даному випадку позивачі зазначили відповідачем ОСОБА_6 , який розписку не складав, її не підписував і жодних зобов`язань добровільно на себе на брав.

Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів, чого в розписці немає і не могло бути бо грошові кошти в борг відповідачами не отримувались, а навпаки була складена на підтвердження повернення боргу саме позивачам. З відповідної розписки не вбачається фіксації факту укладання між сторонами договору позики та не зазначено про факт передачі грошей позивачами відповідачам саме у борг, у зв`язку з чим підстав вважати дану розписку, договором позики відсутні.

На підставі вищезазначеного, представник відповідачів просив суд позов залишити без задоволення та стягнути з позивачів витрати на правову допомогу.

30.09.2022 року від представника позивачів надійшла відповідь на відзив, в якій вказано, що твердження відповідачів з приводу того, що ними не було підписано жодних документів та відсутність у них, зокрема і у відповідача ОСОБА_6 будь-якого зобов`язання перед позивачами, не відповідає дійсності, адже між сторонами була укладена з 24.11.2017 року спільна домовленість щодо передачі грошової суми в борг та певні умови виконання грошового зобов`язання з виплатою обумовленої суми, відсотків за користування грошовими коштами, які в свою чергу підтвердилися умовами розписки. Розписка дійсно була складена в простій письмовій формі та є підтвердженням грошового зобов`язання відповідачів перед позивачами. Навпаки, відповідачі на неодноразові звернення позивачів з проханням повернути гроші, жодним чином не реагують, після відкриття провадження по справі та отримання матеріалів позову, стверджують, що таких зобов`язань не мають, тим самим ухиляються від вирішення боргового зобов`язання.

На підставі вищезазначеного, представник позивачів просив суд позов задовольнити у повному обсязі.

05.10.2022 року від представника відповідачів надійшли заперечення на відповідь на відзив, в якому вказано, що жодного документу, який би дійсно підтверджував наявність укладання договору позики та який би відповідав вимогам ст. ст. 207, 626-628, 1046-1047 УК України до суду позивачами не надано. Як у позові, так і у відповіді на відзив вказує, що начебто розмір боргу становить 27 600 доларів США. При цьому зазначається, що в борг бралися кошти 24.11.2017 року в розмір 10 000 доларів США та 20.07.2018 року в розмірі 5000 доларів США, при цьому жодного документу на підтвердження передачі вказаних коштів в борг відповідачам до суду не надано. Навіть зазначається сума загального боргу 27600 доларів США, хоча збільшення боргу з 15 000 доларів США, ще на 12600 доларів США навіть усним твердженням про реальну передачу ще коштів відповідачам не зазначається, а є посиланням на якісь відсотки в розмірі 2% річних. При цьому, згідно розрахунків представника відповідачів мало місце накопичення всього 8 % від загальної суми, що дорівнює 1200 доларів США, але жодним чином не суму 12600 доларів США. Також позивачами зазначається, що ОСОБА_6 , який єдиний подану до суду розписку не підписував та на час її складання був за межами країни, начебто знав про борг, бо це була спільна домовленість, при цьому жодного належного доказу цьому факту не надано. Окрім того, у відповідній розписці не зазначено про те, що вказані кошти отримані в борг та про зобов`язання їх віддати до певної дати. Також, як вказано у позові, кошти отримані під 2% річних, а розрахунок згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України з листопада 2021 року, зроблено із розрахунку 3 % річних, що є необґрунтованим та незрозумілим.

На підставі вищезазначеного, представник відповідачів просив відмовити в задоволенні позову.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі та підтвердив факти, викладені у позову, а також пояснив, що позивачами вживалися заходи щодо мирного врегулювання спору, однак нічого не вийшло. На підставі вищезазначеного, позов просив задовольнити у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_2 , в судовому засіданні пояснив, що на час надання коштів він їздив по заробіткам, вдома займалися господарством. Будучи в гостях, у рідної сестри, жінка обмовилась, що є гроші, почувши це ОСОБА_7 вирішив поправити своє положення. Оскільки відповідач, ОСОБА_8 є його двоюрідною сестрою, її чоловік ОСОБА_6 почав просити його позичити гроші з метою отримання коштів, посилаючись на те, що є робота та йому необхідно купити вантажівку. Повідомив, що робота добра та на протязі року він розрахується. Ці події відбувалися у 2017 році. Позивач пояснив, що він не сам збирав ці кошти, це кошти сім`ї та вирішувати дане питання позивач буде зі своєю жінкою, а відповідач зі своєю. Так і вийшло, вони зійшлися вчотирьох і відповідачі попросили кошти на розвиток нового бізнесу. Позивачі надали їм десять тисяч доларів США, без розписки, як своїм родичам. Вони повідомили, що коли продадуть мікроавтобус, то відразу розрахуються. Кошти у вказаному розмірі були надані на рік. Пройшов час та влітку відповідачі покликали позивачів до себе в гості. Коли позивачі приїхали, то від відповідачів дізналися, що вони продали мікроавтобус та роблять ремонти вдома. На позичені кошти були придбані дві машини для ведення господарської діяльності. Відповідачі завели розмову про те, що одне авто добре, а дві краще. Після чого попросили ще 5000 доларів США. ОСОБА_6 обіцяв повернути усі кошти до нового року. Коли настав кінець 2018 року, ніяких коштів повернуто не було. ОСОБА_6 взагалі пропав з поля зору, на дзвінки не відповідав, оминав позивача. Через деякий час, почали доходити чутки, що він з дружиною не живе. Позивач додзвонився до ОСОБА_9 , який повідомив, що він у рейсі та сказав, щоб з приводу повернення грошей зверталися до ОСОБА_10 . Після чого позивачі звернулись до ОСОБА_5 та запитали, що відбувається. Відповідач ОСОБА_5 подзвонила чоловіку та в ході телефонної розмови на гучному зв`язку було вирішено, що ОСОБА_5 напише розписку з зазначенням загальної суми боргу та відсотків, які їм винні відповідачі. Після цього ОСОБА_5 особисто написала розписку, а ОСОБА_11 в цей час був на зв`язку. Розписка писалася 24.08.2021 року та гроші відповідачі обіцяли повернути до жовтня 2021 року. У жовтні позивач зателефонував відповідачам і повідомив, що треба зустрітися та поговорити. Відповідачі приїхали вдвох. Почали розмовляти та ОСОБА_11 знову почав обіцяти, що збере врожай кукурудзи та розрахується. Позивач на цей час знав, що відповідач набрався боргів та ще кільком людям написав розписки. У жовтні вони з відповідачами домовилися, щоб вони розрахувалися до нового року. Після пред`явлення позову сторони вели перемовини через представника. Відповідачі наполягали на мировій угоді. Коли почали процедуру подання позову, ОСОБА_5 подзвонила та повідомила, що вона з чоловіком на даний час знаходяться на стадії розірвання шлюбу. Сума зазначена в розмірі 27600 доларів США, порахована вже з відсотками, які відповідачі самі вказали.

Відповідаючи на питання представника відповідача позивач пояснив, що борг повинні були повернути до 31.12.2018 року. З самого початку, була усна домовленість про 15000 доларів США. Текст розписки склала сама ОСОБА_5 . Позивач лише просив вказати кінцеву суму і дату повернення. У листопаді, коли зустрілися, ОСОБА_9 просив не нараховувати відсотки, у зв`язку з чим, після складання розписки не нараховували відсотки. Суму зазначену у розписці вказала відповідач, ОСОБА_5 . Раніше відповідачі позичали, однак повертали кошти.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що розписка була складена з її участю. При складанні розписки відповідач дуже нервувалася. Текст розписки був складений особисто відповідачем ОСОБА_5 . Відповідачі, коли бачили позивачів, уникали їх. Кошти перший раз передавалися 24.11.2017 року, коли відповідачі приїхали до них додому та взяли кошти. Другий раз позивач самостійно надав кошти. Кошти надавались на рік. Коли передавали гроші, ніяких документів не складали. Відповідачі отримали загалом 15 000 доларів США. Однак, після написання розписки на загальну суму 27600 доларів США через декілька місяців 2 000 доларів США повернули. Розписку про повернення коштів не складали.

Представник відповідачів ОСОБА_4 в судовому засіданні вказав, що належних доказів отримання коштів в борг не надано. Окрім того зазначив, що частина коштів, а саме 2000 доларів США були повернуті, при цьому позивачами не обґрунтовані підстави стягнення вказаної в позові суми. На оригіналі розписки не зазначено про повернення боргу. Вказав, що подана в якості доказу розписка, є підтвердженням того, що позивачі повернули кошти відповідачам, оскільки раніше саме у них брали в борг. Таким чином, розписка подана як боргова, при цьому це не відповідає дійсності. Надані розрахунки не відповідають дійсності. До червня 2022 року жодні дії позивачами не були здійснені, при тому ,що відносини, навіть з приводу повернення коштів, тривали з 2017 року. Жодні відмітки, суми та дати в позові не сходяться. Вказані відносини, між сторонами не є борговими. У зв`язку з чим просив суд відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення позивачів, представника позивачів та представника відповідачів, дослідивши надані письмові докази, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до оригіналу дослідженої в ході судового засідання письмової розписки, власноруч написаної та підписаної ОСОБА_5 , що визнається усіма учасниками справи, встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 взяли у ОСОБА_2 в грудні 24 2017 року 10 000 (десять тисяч) доларів США та 20.07.2018 року 5 000 (п`ять) тисяч доларів США на 2% річних, всього 27 600 доларів на 24.08.2021 року до жовтня 2021 року /а. с. 63/.

Згідно повідомлення від 22.06.022 року направленого позивачами на адресу місця проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , встановлено, що згідно умов розписки від 24.11.2017 року, відповідачі зобов`язалися повернути позивачам суму боргу в розмірі 27600 (двадцять сім тисяч шістсот) доларів США до жовтня 2021 року, однак станом на 22.06.2022 року цього не зробили. В зв`язку з чим, позивачі просили виконати зазначене грошове зобов`язання у строк до 10.07.2022 року /а.с. 9/.

Відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення встановлено, що вказане повідомлення отримане відповідачами 22.06.2022 року /а.с. 10/.

11.07.2022 року відповідачам повторно направлено повідомлено про необхідність виконання зобов`язань щодо повернення суми боргу, яке вони отримали 19.07.2022 року /а.с. 11, 12/.

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що ОСОБА_6 зареєстрований як фізична особа підприємець з 07.12.2017 року /а.с. 39/.

Згідно письмових пояснень ОСОБА_6 від 15.11.2022 року, які надійшли до суду 16.11.2022 року за вх. № 7645/22, встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знає бо перебуває з нею у шлюбі з 2003 року. Знайомий з позивачами тривалий час, десь з кінця 2003 року, стосунки були нормальні, навіть можна їх назвати дружніми та довірливими. Перебуваючи з позивачем ОСОБА_12 в нормальних стосунках з 2003 року, він особисто іноді брав у позивача в борг грошові коштів та повертав своєчасно. Дату назвати не може бо жодних записів з цього питання не вів. В борг бралися кошти в різний період і на різні суми. Взяті кошти в борг повертав своєчасно. В свою чергу і ОСОБА_13 також у нього з дружиною брали кошти, точно суми і дати назвати не може по давності. Останній раз позивачі брали значну суму коштів в 2016 році всього 25000 доларів США, яку віддавали частинами протягом 5 років, з урахуванням домовленостей отримані кошти віддавали з відсотками із розрахунку 2 відсотки річних. Залишок суми, взяту в борг в 2016 році, позивачі повернули в серпні 2021 році та ще окрім основного боргу повернули ще і відсотки, які навіть самі порахували до жовтня 2021 року. Як йому повідомила дружина, в серпні 2021 року до них додому прийшли позивачі, які повернули останню частину боргу, яку брали в 2016 році та відсотки. Він в цей день не був вдома, бо є приватним підприємцем і надає послуги перевезення вантажу закордон на вантажному автомобілі, і був десь в дорозі. Коли дружині повернули кошти попросили її написати розписку, про те, що вони повністю розрахувалися за борг. Остання погодилася і під їх диктовку написала, що вона отримала кошти та про те, що відсотки навіть були сплачені до жовтня 2021 року. В розписці дійсно дружина вказала свої і його персональні дані та дані паспорта, бо так написати попросили Залецькі. Коли писала цю розписку, він присутнім не був і там його підпису не має. Стосовно змісту розписки детально може пояснити його дружина. Але від неї знає, що в серпні 2021 року позивачі прийшли до них додому, коли він був у відрядженні та принесли останні кошти, які брали в борг в 2016 році з відсотками, які розрахували, самі попросили його дружину написати розписку, про те що вона у них отримала ці кошти, начебто у зв`язку з тим, що вони гроші перепозичили і їм потрібно щоб був документ, що вони їм всі кошти повернули. При цьому навіть просили відобразити в розписці частину тих коштів, які вони повернули ще в 2017 та 2018 році. На їх прохання дружина погодилася, тому що не бачила в цьому нічого страшного. Розписку писала під диктовку ОСОБА_14 . Суть була в тому, що вони дійсно отримали у останніх в 2017 році та 2018 році 10000 та 5000 доларів США та в серпні залишок коштів, всього в сумі 27600 доларів США. При цьому, коли вона вже написала розписку та підписала її, Залецькі ще додатково попрохали дописати ще вкінці, що відсотки вони також сплатили із розрахунку до жовтня 2021 року. При цьому, підтверджує, що жодних коштів в борг 24.08.2021 року, як зазначено в позові та 24.11.2017 року, як зазначено в письмових повідомленнях позивачів, ні він, а ні його дружина, не брали /а.с. 84/.

Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_5 від 15.11.2022 року, які надійшли до суду 16.11.2022 року за вх. № 7646/22, встановлено, що вона знає ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та перебуває з ним у шлюбі з 2003 року. Знайома з позивачами тривалий час. ОСОБА_2 являється її двоюрідним братом, тому знає його з дитинства, а ОСОБА_1 знає після того, як вони одружилися з ОСОБА_2 . Стосунки з позивачами були дружні та навіть родинні. Її родина та сім`я ОСОБА_14 перебуваючи в нормальних довірливих відносинах іноді брали один у одного в борг кошти, було що навіть вони брали кошти в борг та їх повертали. Також і вони у них дуже часто брали значні кошти в борг. Точні дати та суми всіх цих позичок назвати не може по спливу часу. Стосовно останньої позички, яку у них взяли Залецькі, може пояснити наступне, що наприкінці 2016 року Залецькі попросили в борг 25 000 доларів США на декілька років та у зв`язку з тим, що сума була значна запропонували за це сплатити 2 % річних. Вказаний борг вони віддавали частинами біля 5 років. Остаточно борг з відсотками за 5 років позивачі віддали в серпні 2021 року. Дійсно розписка, копія якої надана до матеріалів справи написана нею власноруч. Цю розписку вона писала у себе вдома 24.08.2021 року, в присутності позивачів, які прийшли до неї додому та повернули залишок боргу та відсотки. Тоді її чоловік ОСОБА_6 був в командировці. Повертаючи кошти ОСОБА_14 попросили написати їм розписку на підтвердження, що від них вона отримала кошти. При цьому пояснили, що їм це необхідно в підтвердженні передачі коштів, бо частину з них вони перепозичили. Вона без жодних сумнівів погодилася написати розписку не підозрюючи жодного обману. Розписку писала під диктовку ОСОБА_14 . Вони попросили написати від її імені та імені її чоловіка, бо гроші фактично їм давав чоловік. Суть розписки була в тому, що їм повертали кошти частинами в 2017 році та 2018 році та остаточно розрахувалися в серпні 2021 році, з урахуванням відсотків на загальну суму 27 600 доларів США. При цьому відсотки нарахували більше ніж за 5 років по жовтень 2021 року. При цьому коли вона вже написала розписку, позивачі попрохали дописати ще останню строчку, що відсотки сплачено по жовтень 2021 року. Цю розписку писала вона власноручно та підписувала її також. Але суть розписки не про взяття грошей в борг, а про підтвердження повернення коштів, які навпаки в борг брали Залецькі /а.с. 86/.

Однією з засад цивільного законодавства України, відповідно до п.п. 3, 5, 6 ст. 3 ЦК України є: свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України договір позики - це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або з інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Борговим документом, що підтверджує укладання договору позики між відповідачем та позивачем є розписки, які посвідчують передання йому визначеної грошової суми. Таким чином, так як договір позики це односторонній договір, то у відповідача виник обов`язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до ст. 1049 ЦК України.

Письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, та правової позиції Верховного Суду у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2021 року у справі №755/11600/18.

У ст. ст. 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності із ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Правові висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Щодо можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18 вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Окрім того, статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 10.12.2018 року у справі № 319/1669/16, від 08.07.2019 року у справі № 524/4946/16, від 12.09.2019 року у справі №604/1038/16.

Із дослідженого судом оригіналу розписки, наданої позивачами, встановлено, що відповідач ОСОБА_5 взяла у відповідачів грошові коштів доларах США зобов`язалась повернути їх разом з відсотками на загальну суму 27600 доларів США до жовтня 2021 року.

Таким чином суд вважає, що відповідна розписка підтверджує, незважаючи на недоліки її змісту та відсутності словосполучення «взяла в борг» і наявності лише слова «взяла», на що робив акцент представник відповідачів, обов`язок відповідача ОСОБА_5 повернути відповідні грошові кошти згідно укладеного з позивачами договору позики.

Суд звертає увагу на те, що з урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Як передбачено частиною першою статті 637 ЦК України, тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України.

Якщо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, неможливо встановити порядок проведення розрахунків між сторонами, необхідно застосовувати тлумачення contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав).

Враховуючи при аналізі змісту розписки позицію представника відповідачів щодо того, що з неї неможливо встановити зміст зобов`язань відповідача з позики грошових коштів перед позивачами, суд дійшов висновку, що в даному випадку потрібно застосовувати правило тлумачення contra proferentem і врахувати презумпцію, що відповідач ОСОБА_5 є стороною, яка власноруч на свій розсуд склала і підписала розписку з усіма її умовами без жодних застережень, тобто виклала її зміст, так, як було вигідно їй. Така презумпція представником відповідачів під час розгляду справи не спростована, тому тлумачення її змісту повинно здійснюватися на користь позивачів.

Таким чином суд вважає доведеним, що вказаною розписками підтверджується зобов`язання відповідача ОСОБА_5 повернути позивачам грошові кошти у відповідній валюті, розмірі та у зазначений строк, та яка заперечуючи проти позову з підстав недоліків складеної неї розписки діє у спірних правовідносинах явно недобросовісно, що суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Щодо позовної вимоги про стягнення суми заборгованості з відповідача ОСОБА_6 суд виходить з наступного:

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно зі ст. 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі . Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

В правовій позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 07.10.2020 року по справі № 752/7501/18, зазначено, що тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

За таких обставин згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Стаття 65 СК України визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

Поряд з цим для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, в них відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_6 надавав згоду на укладення договору позики і кошти, які були надані в борг ОСОБА_5 , були використані в інтересах сім`ї.

Отже, виходячи з системного аналізу вищенаведених норм СК України суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині покладення на співвідповідача ОСОБА_6 обов`язку з повернення коштів за договором позики, укладеним його дружиною з позивачами, є необґрунтованими через недоведеність обставин, які підлягають доказуванню у відповідних правовідносинах, тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, враховуючи, що в ході розгляду справи знайшов своє підтвердження факт отримання відповідачем ОСОБА_5 грошових коштів в борг від позивачів та обов`язок повернення суми боргу з процентами у загальному в розмірі 27600 доларів США, однак беручи до уваги, що з пояснень позивачів встановлений факт того, що після складення розписки їм було повернуто 2000 доларів США, тобто частину позики, суд приходить до висновку, що відповідачем ОСОБА_5 порушено терміни повернення частини грошових коштів, що залишилась неповернутою згідно укладеного договору позики.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в цій частині та стягнення з ОСОБА_5 залишку суми заборгованості (боргу та процентів) в розмірі 25600 доларів США.

Також, суд вважає обґрунтованими вимоги позивачів в частині стягнення з відповідача ОСОБА_5 на їх користь трьох процентів річних у розмірі 593,35 доларів США за період з 01.11.2021 року по 09.08.2022 року, який взятий судом за розрахунок згідно позовних вимог та виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, виходячи з розрахунку трьох процентів річних від суми боргу 25 600 доларів США за 282 дні (з 01.11.2021 по 31.12.2021 61 день; 25600дол США?3%/100%?61день/365днів = 128,35 дол. США; з 01.01.2022 по 09.08.2022 221 день; 25600 дол. США?3%/100%?221день/365днів = 465 дол. США; 128,35 дол. США + 465 дол. США = 593,35 дол. США).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України на користь позивачів підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_5 судові витрати в сумі сплаченого судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ст. ст. 3, 11, 12, 15, 16, 202-204, 207, 610, 612, 625, 626-629, 631, 1046-1050 ЦК України, ст. ст. 60, 61, 65, 73 СК України, керуючись ст. ст. 2, 6-13, 81, 89, 141, 258, 264-265, 268 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 (адреса проживання: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 (адреса проживання: АДРЕСА_2 ) - залишок суми заборгованості за договором позики у розмірі 25 600 доларів США, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 593,35 доларів США, - всього 26 193,35 доларів США та суму судового збору у розмірі 10112,82 гривень.

В позовних вимогах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про стягнення боргу та трьох процентів річних від простроченої суми відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 09.02.2023 р.

Суддя Кілійського районного суду О. А. Маслеников