Справа № 352/2171/22
Провадження № 22-ц/4808/414/23
Головуючий у 1 інстанції ХОМИНЕЦЬ М. М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.,

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.

з участю секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду від 31 січня 2023 року, у складі судді Хоминець М.М., у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису,

в с т а н о в и в:

У грудні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, яким заборонити ОСОБА_1 строком на шість місяців: перебувати в місці спільного проживання з постраждалими особами ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ; наближатися на відстань менше 300 метрів до місця проживання постраждалих осіб; вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_2 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_2 , якщо вона за власним бажанням перебуває у не відомому для нього місці, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею.

Заяву обґрунтовувала тим, що вона з 25.07.2019 перебуває у шлюбі з ОСОБА_1 , у шлюбі 21.08.2019 народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4 . За час спільного проживання ОСОБА_1 систематично вчиняє щодо неї психологічне та фізичне насильство, психологічне насильство вчиняє і щодо їх малолітніх дітей, оскільки кожен конфлікт відбувається в присутності дітей.

ОСОБА_1 погрожує їй фізичною розправою, що призводить до постійних фізичних та психологічних страждань і фактично унеможливлює на даний час проживання з ним у будинку, адже таке проживання становить небезпеку для її життя та життя дітей.

03.12.2022 ОСОБА_1 вчинив словесний конфлікт, під час якого погрожував їй та її батькові фізичною розправою. За результатами вчинення цього правопорушення працівники поліції видали ОСОБА_1 терміновий заборонний припис, яким зобов`язали залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи, заборонили вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи, заборонили в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою.

Вважає, що вірогідність продовження та повторного вчинення насильства ОСОБА_1 щодо неї та дітей є дуже високою, тому наявні підстави для видачі судом обмежувального припису.

Рішенням Тисменицького районного суду від 31 січня 2023 року заяву ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису задоволено частково.

Видано обмежувальний припис, яким заборонено ОСОБА_1 на строк шість місяців:

- перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 ;

- наближатися на відстань менше 100 метрів до місця проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;

- вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_2 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;

- особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 , якщо вона за власним бажанням перебуває у не відомому для нього місці, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею.

Рішення про видачу обмежувального припису звернуто до негайного виконання.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, рішення суду незаконним та необґрунтованим, суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

Зазначає, що між ним та заявницею існують особисті неприязні відносини та конфліктні ситуації, з ініціативи заявниці часто виникали сварки з фінансових питань, проте апелянт жодного разу не вдарив заявницю. Так, в терміновому заборонному приписі від 12.08.2022 не вказано таких фактів, крім того заявниця не зверталась до медичного закладу для зняття побоїв.

Для доведення факту домашнього насильства систематично, таке повинне бути належно зафіксовано і доведена вина, однак його жодного разу не було притягнуто до відповідальності за вчинення домашнього насильства.

Зазначає, що в заяві про видачу обмежувального припису ОСОБА_2 вказала, що постраждалими особами є вона і діти ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , хоча в обох термінових приписах постраждалою є лише заявниця ОСОБА_2 .

Суд безпідставно обмежив апелянта у праві на спілкування з дітьми, визнавши їх жертвами домашнього насильства.

Вважає, що вжиті судом заходи є непропорційними, оскільки не мотивованим є тривалий строк обмеження права батька на спілкування з його дітьми. Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 вчиняв будь-які дії щодо дітей, які свідчать про його жорстоке поводження з ними, заявниця ОСОБА_2 суду не надала.

Заявниця ОСОБА_2 постійно ініціює конфлікти в присутності дітей, чим сама завдає шкоди психологічному здоров`ю дітей. Зазначає, що вирішив не повертатись до місця їх спільного проживання, щоб діти не бачили сварок між сторонами і не травмувались. Також апелянт подав заяву про встановлення способу його участі у вихованні та спілкуванні з дітьми, оскільки із заявницею у добровільному порядку не дійшли згоди з цього питання.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції незаконно встановив його вину у вчиненні адміністративних правопорушень.

Так, суд першої інстанції вказував, що згідно постанов Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17.05.2021, від 21.03.2022, від 17.11.2022, які набрали законної сили суд закрив провадження в справах про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, відносно ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням тримісячного строку накладення адміністративного стягнення стосовно випадків домашнього насильства, що мали місце відповідно 30.01.2021, 19.12.2021, 12.08.2022.

Проте згідно висновку Вищого адміністративного суду України «Щодо встановлення вини особи під час закриття провадження про адміністративні правопорушення у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності» у разі закриття провадження по справі у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення вина особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, не встановлюється.

Зазначає, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно дослідив і не надав належної оцінки наявних в матеріалах справи доказам. Так аудіо-, відеозаписи, фото, скріншоти переписок, психологічні характеристики дітей не містять інформації щодо предмету доказування, а саме факти вчинення ОСОБА_1 насильства щодо заявниці і дітей, як на підставу видачі обмежувального припису.

Також судом першої інстанції не було взято до уваги висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, а саме у постановах від 13.04.2022 по справу №757/2756/21-ц, від 30.06.2021 по справі №299/3692/19 та інших.

Просить рішення суду скасувати і хвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу. Вважає вимоги апеляційної скарги необґрунтованими. Апелянт не надав суду належних, допустимих, достовірних і достатніх у своїй сукупності доказів на підтвердження обставин щодо не вчинення ним домашнього насильства.

Просить звернути увагу суду, що після винесення рішення суду апелянт продовжував надсилати заявниці повідомлення в мережі Вайбер із погрозами.

У заявниці є стійкий острах, що кривдник продовжить вчиняти щодо неї домашнє насильство фізичної та психологічної форм, а діти будуть свідками цього.

Заявницею подано до суду першої інстанції аудіо та відео докази, психологічні характеристики психоемоційного стану дітей, якими підтверджується вчинення домашнього насильства в присутності дітей. В той же час апелянтом не подано жодних доказів, які б спростовували вищевказане.

Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Апелянт ОСОБА_1 у судове засідання апеляційного суду не з`явися, надіслав на адресу суду заяву у якій підтримав доводи апеляційної скарги та просив розглянути справу у його відсутності.

Заявниця ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 заперечили доводи апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення заявниці та її представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Постановляючи рішення про часткове задоволення заяви про видачу обмежувального припису суд першої інстанції виходив з того, що видача обмежувального припису ОСОБА_1 повинна забезпечити дієвий, ефективний та невідкладний захист заявниці і дітей від домашнього насильства, буде сприяти недопущенню повторних випадків такого насильства, а інтереси жертв домашнього насильства у цій конкретній ситуації переважають над інтересами кривдника, який упродовж дії припису буде позбавлений права на спілкування з дітьми.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_2 та заінтересована особа ОСОБА_1 з 25.07.2019 перебували у шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4 .

Подружжя та їх двоє малолітніх дітей до 03.12.2022 включно проживали разом у житловому будинку АДРЕСА_1 .

Згідно постанов Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17.05.2021, від 21.03.2022, від 17.11.2022, які набрали законної сили, суд закрив провадження в справах про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, відносно ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням тримісячного строку накладення адміністративного стягнення стосовно випадків домашнього насильства, що мали місце відповідно 30.01.2021, 19.12.2021, 12.08.2022 (а.с.49-51).

ОСОБА_1 отримав два термінових заборонних приписи від поліцейських відділення поліції № 1 (м. Тисмениця) Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області, а саме: терміновий заборонний припис від 12.08.2022 із забороною в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою (а.с.8); терміновий заборонний припис від 03.12.2022 із зобов`язанням залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи, заборонами на вхід і перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи та в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою (а.с.7).

На виконання заходів термінового заборонного припису від 03.12.2022 ОСОБА_1 залишив місце проживання у житловому будинку по АДРЕСА_1 та орендує житло в м. Івано-Франківську.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон), який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (пункт 9 частини першої статті 1 Закону).

Закон визначає, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Верховний Суд зауважує, що вирішуючи питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису, суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Відповідні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, провадження № 61-4830св19; від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, провадження № 61-12915св19; від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, провадження № 61-271св19; від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, провадження № 61-23053св19; від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, провадження № 61-16103св20, від 09 лютого 2022 року у справі № 607/10853/21, провадження № 61-20491св21.

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису ОСОБА_1 , заявниця обґрунтувала вимоги тим, що він вчиняє щодо неї та їх дітей фізичне та психологічне насильство, створює конфліктні ситуації, що підтверджується неодноразово складеними щодо нього протоколами про адміністративні правопорушення, у зв`язку з чим є ймовірність в майбутньому проявів домашнього насильства.

Задовольнивши частково заяву ОСОБА_2 , суд першої інстанції, виходив з того, що ОСОБА_1 продовжує вчиняти домашнє насильство щодо ОСОБА_2 , не висловлює щирого каяття щодо своєї поведінки, що свідчить про високий рівень вірогідності повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи і такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд звертає увагу, що у кожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення фізичного та психологічного насильства відповідно до Закону.

Докази, що додають до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.

Як докази до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дитина, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала дитина), - особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства.

Згідно наданих заявницею доказів (аудіо та відеоматеріалів) встановлено, що ОСОБА_1 під час конфліктів із ОСОБА_2 поводить себе агресивно, кричить, вживає нецензурну лексику, погрожує заявниці та її батьку, при цьому заявниця просить останнього не бити її по голові та припинити неправомірні дії. Зазначені конфліктні ситуації відбуваються у присутності малолітніх дітей, які постійно плачуть.

Таким чином, малолітні діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 стали свідками погроз, словесних образ та принижень їх матері з боку батька ОСОБА_1 . В обох дітей присутній підвищений рівень тривожності, а відтак діти є жертвами психологічного насильства.

З огляду на зазначене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 вчиняв психологічне та фізичне насильство щодо заявниці та одночасно вчиняв психологічне насильство щодо своїх малолітніх дітей.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не заперечує факт того, що всі конфліктні ситуації мали місце у присутності малолітніх дітей. При цьому доводи про те, що конфлікти спеціально спровоковані заявницею не підтверджені будь-якими доказами.

Колегія суддів зауважує, що обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків.

В оскаржуваному рішенні викладені належні мотиви щодо оцінки ризиків для гарантування безпеки постраждалих осіб.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції незаконно встановив його вину у вчиненні адміністративних правопорушень не заслуговують на увагу, оскільки рішення суду не містить висновків щодо встановлення вини ОСОБА_1 у вчиненні конкретних правопорушень, натомість посилається на обставини вчинення апелянтом домашнього насильства, які ним не спростовано.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-383, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду від 31 січня 2023 року без зміни.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 06 квітня 2023 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин