КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 755/6753/21 Апеляційне провадження № 22-ц/824/2076/2023Головуючий у суді першої інстанції - Арапіна Н.Є. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2023 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

секретар Цуран С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 серпня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін Максим Анатолійович про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Альфа-Банк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПН КМНО Юдін М.А., в якому просив:

визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора - ПН КМНО Юдіна М.А. від 28.09.2020, індексний номер 54289345, про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , за АТ «Альфа-Банк», ідентифікаційний код 23494214 з одночасним скасуванням (вилученням) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності номер запису про право власності: 38393631, запис про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого манна за реєстраційним номером; 000 - квартири АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивував тим, що 16.07.2007 між позивачем та АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/3776, відповідно до якого Банк надав позивачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 90 000,00 дол. США зі сплатою 13,5% річних. З метою забезпечення виконання позивачем грошових зобов`язань за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/3776, між позивачем та АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») було укладено Договір іпотеки № 02-10/2462 від 16.07.2007, відповідно до умов якого позивач передав в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Позивач вважає перереєстрацію права власності протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки відсутній Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню. При зверненні стягнення на предмет іпотеки не було додержано вимог щодо повідомлення Іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки. Також, спірна квартира є предметом іпотеки за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позивача, загальна площа не перевищує 140 кв.м, тому Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлена заборона примусового стягнення такого майна без згоди власника (незалежно від суб`єкта, який здійснює таке стягнення).

Крім того, в розділі інформаційної довідки «Підстава виникнення права власності» не зазначено документ, що підтверджує повноваження певної фізичної особи, яка зверталася в інтересах АТ «Альфа-Банк». У зв`язку з чим звернувся до суду за захистом свого порушеного права (т. 1 а.с. 1-15).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18.08.2022 позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк» за участю третіх осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПН КМНО Юдін М.А. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державного реєстратора ПН КМНО Юдіна М.А. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, номер запису права власності 38393631; дата та час реєстрації, 23.09.2020 20:17:06 за АТ «Альфа-Банк» права власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 . Припинено право власності АТ «Альфа-Банк» на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 . В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат (т. 2 а.с. 70-77).

В апеляційній скарзі, АТ «Альфа-Банк», посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення в оскаржуваній частині та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі. Вказує, що на всі відомі банку адреси Іпотекодателів банком двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалися повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням. Повідомлення направлені позивачу та третім особам з періодичністю не менше місяця повернулись з відмітками «За закінченням терміну зберігання», що є беззастережним підтвердженням належного виконання відповідачем вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та підпункту 2 частини 1 пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тому висновки суду проте що банком не дотримано вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» щодо направлення іпотекодавцям письмової вимоги про усунення порушень основного зобов`язання не відповідають фактичним обставинам справи.

Щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то позивачем, під час розгляду справи в суді першої інстанції, не доведено факт проживання позивача та третіх осіб у спірній квартирі, відсутність у них іншого житлового майна, відсутність згоди власника на примусове відчуження іпотечного майна.

Крім того, зазначає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, тобто, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав (т. 2 а.с. 93-101).

20.10.2022 представником ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що позивач та треті особи на стороні позивача не отримували будь-яких письмових вимог про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору від відповідача.

Щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то визначальним при вирішення спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії цього Закону є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна. Тобто, відбулося примусове стягнення спірної квартири без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» з огляду на те, що спірна квартира підпадає під дію такого Закону, оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника та не перевищує 140 кв. м.

Щодо невірно обраного способу захисту прав, то на момент розгляду судової справи позивач не втратив права фактичного володіння та користування об`єктом нерухомого майна - квартирою. Так як відповідач вчинив незаконні дії з реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, однак не зміг зняти з реєстрації або висилити його та третіх осіб, тобто позбавити його та третіх осіб фактичного права володіння та користування. Отже, ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

В судовому засіданні представник АТ «Альфа-Банк» - Подольський А.Ю. підтримав подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 заперечував проти поданої апеляційної скарги та просив її відхилити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.07.2007 між позивачем та АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/3776, відповідно до якого банк надав позивачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 90 000,00 дол. США зі сплатою 13,5% річних (т. 1 а.с. 99-104).

З метою забезпечення виконання позивачем грошових зобов`язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/3776, між позивачем та АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») було укладено Договір іпотеки № 02-10/2462 від 16.07.2007, відповідно до умов якого позивач передав в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 105-111).

Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 54289345 від 28.09.2020 ДР - ПН КМНО Юдіним М.А. змінено власника квартири за адресою: АДРЕСА_3 шляхом перереєстрації прав власності на АТ «Альфа-Банк» та внесенням до Державного реєстру відповідного запису про право власності 38393631 (т. 1 а.с. 28-30).

У відповідності до умов Іпотечного договору розділом 4 передбачений порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація.

Відповідно до п. 4.1 Іпотечного договору сторонами погоджено, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 4.2 Іпотечного договору сторонами встановлено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим Договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно п. 4.5 Іпотечного договору, встановлені способи звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме:

- п. 4.5.1. на підставі рішення суду; або

- п. 4.5.2. виконавчого напису нотаріуса; або

- п. 4.5.3. шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання по кредитному договору в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, є одним із визначених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Із матеріалів справи вбачається, що іпотекодавці, підписуючи іпотечний договір, погодили всі умови, які викладені в договорі; підтвердили свою згоду на передачу у власність іпотекодержателю предмета іпотеки у випадку виникнення у Іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до умов цього договору та вимог чинного законодавства України.

У зв`язку із порушенням позичальником умов договору, прострочення сплати заборгованості у іпотекодержателя, АТ «Укрсоцбанк», виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки у досудовому порядку, та внаслідок ігноруванням вимог банка про погашення заборгованості, державним реєстратором було прийнято рішення про реєстрацію прав та обтяжень, яким зареєстровано право власності АТ «Укрсоцбанк» на предмет іпотеки.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 , окрім доводів про відсутність належного повідомлення банком боржника про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом реалізації іпотечного майна у досудовому порядку, зазначалось, що спірна квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки спірне нерухоме майно використовується боржником як місце постійного проживання, а також, його загальна площа не перевищує 140 кв. м для квартири.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15.02.2023, задля застосування єдності судової практики, було зупинено провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку справи № 759/5454/19, у якій Великою Палатою Верховного Суду переглядалось питання щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до спірних правовідносин.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом абз. 1 п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», заявник це власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло речове право, або уповноважені ними особи - а у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав.

Відповідно до ч. 5 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених ч. 1 цієї статті, заборонена.

Згідно ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Умовами пункту 4.5.3. договору іпотеки № 02-10/2462 від 16.07.2007 визначено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Тобто, договір іпотеки містить застереження, яке надавало банку право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у спосіб, встановлений ст. 37 Законом України «Про іпотеку».

Підписанням цього договору іпотекодавці засвідчили, що надають іпотекодержателю згоду на прийняття іпотекодержателем одностороннього рішення про перехід права власності на предмет іпотеки до банку.

Сторони з розумінням змісту ст. 37 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що право іпотекодержателя зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту п. 4.5.3 цього договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця або іпотекодавців, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцем в судовому порядку лише якщо він доведе, що повністю виконав основне зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення, в цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно підпункту 2 частини 1 пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (в редакції, яка діяла на час реєстрації), в якості доказів направлення такого повідомлення державному реєстратору можуть подаватися наступні документи:

засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, або

засвідчена іпотекодержателем копія рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з позначкою про відмову адресата від одержання такого відправлення, або

засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, або

засвідчені іпотекодержателем паперові копії електронного листа, яким за допомогою засобів інформаційної, телекомунікаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи, що забезпечує обмін електронними документами, надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, та електронного службового повідомлення відповідної системи, яким підтверджується доставка відповідного електронного листа за адресою електронної пошти адресата (у разі коли договором з іпотекодавцем або боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, передбачено можливість обміну електронними документами).

Таким чином, подвійне направлення повідомлення, що повернулось за закінченням терміну зберігання є підтвердженням належного повідомлення сторони правочину, тому докази такого подвійного направлення і відсутність вчинення будь-яких дій на виконання направленої вимоги банку є підставою для вчинення реєстраційної дії відносно предмета іпотеки.

Такі зміни були внесені до Порядку метою дотримання балансу прав обох сторін правовідносин - і іпотекодателя, і іпотекодержателя, і були спрямовані на зменшення ризику неправомірних дій з боку іпотекодателів у вигляді свідомого неотримання кореспонденції.

Із матеріалів справи вбачається, що банком, на всі відомі адреси іпотекодателів двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалися повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням.

У зазначених повідомленнях позичальника попереджено про те, що у разі невиконання відповідної вимоги протягом 30-денного строку банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Повідомлення направлені позивачу та третім особам з періодичністю не менше місяця, повернулись з відмітками «За закінченням терміну зберігання», що на підставі підпункту 2 частини 1 пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також, ст. 35 Закону України «Про іпотеку» є підтвердженням належного повідомлення банком боржника про передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання по кредитному договору позасудовим способом.

З огляду на викладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що позивачем не спростовано направлення йому банком завчасного повідомлення з попередженням щодо задоволення вимог іпотекодержателя шляхом реалізації нерухомого майна у досудовому порядку.

В той же час, посилання банку на те, що судом першої інстанції не встановлено обставин, які є необхідними для застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», зокрема, відсутності у власності позивача іншого житлового майна є помилковим з огляду на наступне.

07.06.2014 набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідним застереженням в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про іпотеку» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.07.2023 у справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22) зроблено наступний висновок: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком апеляційного суду, що квартира АДРЕСА_2 загальною площею 94,80 кв. м, яка використовується як місце постійного проживання позивачем, не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі шляхом реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 24.04.2008, укладеного в іноземній валюті.»

З огляду на викладене, квартира АДРЕСА_5 загальною площею 62,5 кв.м, яка використовується як місце постійного проживання позивачем, не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі шляхом реєстрації права власності за АТ «Альфа-Банк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 16.07.2007, укладеного в іноземній валюті.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у ДР ПН КМНО Юдіна М.А. були наявні правові підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Альфа-Банк».

Доводи апеляційної скарги про обрання позивачем неналежного способу захисту є помилковими з огляду на те, що таке твердження не відповідає дійсним обставинам справи та відображає намагання банку спотворити принципи правосуддя які закріплені у статтях 4-6, 11-13 ЦПК.

Так, відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону з власної волі, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (Близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц).

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У частині 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній до 16.01.2020) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Однак, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України № «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній після 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таким чином, позивачем обрано належний спосіб захисту свого порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції правильно застосовано до правовідносин норми процесуального права, повно та всебічно досліджено матеріали справи та прийнято обґрунтований висновок про відмову задоволенні позову. Доводи апелянта зводяться до його незгоди з висновками суду та на законність і обґрунтованість постановленого судового рішення не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Понесені заявником судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 26 січня 2024 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома