Номер провадження: 22-ц/813/6094/23
Головуючий у першій інстанції Ярема Х. С.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

24.07.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Долгової В.І.,

учасники справи:

позивач - Приморська районна адміністрація, як органу опіки та піклування в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Одеської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою Приморської районної адміністрації, як органу опіки та піклування,

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2023 року,

за позовною заявою Приморської районної адміністрації, як органу опіки та піклування в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Одеської міської ради,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року Приморська районна адміністрація, як орган опіки та піклування в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в обґрунтування якого зазначила, що рішенням суду від 04.11.2020 року дітей відібрано у матері без позбавлення її батьківських прав. Наразі діти зараховані та перебувають у державному дитячому закладі для дітей сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування Одеському ліцеї «Олімпієць» на повному державному забезпеченні. Протягом усього часу перебування дітей в закладі відповідач інколи відвідувала їх, приносила солодощі. З вихователями та адміністрацією закладу не спілкується, навчанням, життям та побутом дітей не цікавиться. Після вилучення дітей мати з завою та документами для отримання соціального супроводу не звернулась.

Позивач просив суд позбавити батьківських прав ОСОБА_3 щодо неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів доходів, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів доходів, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 23 березня 2023 року у задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. Врахував, що відповідач є малозабезпеченою особою та намагається заробляти на життя як вміє. Наразі неофіційно працює в клінінговій компанії, тому посилання позивача на те, що за час перебування дітей в дитячому закладі мати нічого в матеріальному плані дітям не дала не може свідчити про погане ставлення. Суд першої інстанції вважав не обґрунтованими доводи позивача про те, що мати нічого не робить для того, щоб повернути дітей, оскільки в центрі зайнятості на обліку в пошуках роботи вона не перебуває. Факт виявлення дітей на жебракуванні, де б мати примушували їх до цього не встановлений.

Суд першої інстанції вважав, що наявні в матеріалах справи докази вказують на помилки у вихованні та недостатню участь матері у житті дітей, однак не можуть слугувати підставою для позбавлення батьківських прав.

Встановивши відсутність свідомого нехтування матір`ю своїми батьківськими обов`язками, а також наявність об`єктивних перешкод у питаннях виховання дітей суд першої інстанції, врахувавши думку дітей та позицію матері, дійшов до висновку про відсутність підстав для позбавлення матері батьківських прав.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Приморська районна адміністрація, як орган опіки та піклування просила скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2023 року, та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі Приморська районна адміністрація, як орган опіки та піклування зазначає, що у відповідача було достатньо часу для усунення підстав з яких в неї відібрали дітей, однак мати написала заяву про повернення через рік після відкриття провадження у справі про позбавлення батьківських прав. Посилається на те, що відповідачем не надано доказів на підтвердження зміни своєї поведінки відносно дітей, а рішення суду першої інстанції ґрунтується на словах матері. Помилково в оскаржуваному рішенні вказано дату звернення матері до Служби у справах дітей 11.11.2021 року замість правильної 01.11.2022 року.

Скаржник також посилається на неодноразове притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за невиконання обов`язків з виховання дітей.

Крім того скаржник зазначає, що судом першої інстанції порушено вимоги ст. 210 ЦПК України та ст. 244 ЦПК України.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.06.2023 року відповідачу роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.

Копія ухвали про відкриття провадження та копія апеляційної скарги отримана представником відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на електронну пошту, вказану нею у заяві 13.07.2023 року, що підтверджується довідками.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення залишити без змін, посилаючись на те, що відповідачем придбана квартира, право власності на яку зареєстровано за дітьми. Посилається на те, що не бажає спілкуватись лише з адміністрацією та вихователями. Продовжує проживати з біологічним батьком дітей та вони спілкуються зі своїми дітьми. Зазначає, що зверталась з заявою про повернення дітей, однак отримала відмову, оскільки у судовому порядку вирішується питання про позбавлення її батьківських прав.

Процедура реєстрації в ЄСІТС (реєстрація Електронного кабінету, реєстрація офіційної електронної адреси) передбачає проходження запропонованої засобами Електронного кабінету процедури реєстрації з використанням кваліфікованого електронного підпису, та внесенням контактних даних особи, зокрема адреси електронної пошти, номера телефону (в тому числі мобільного), зазначенням інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику (пункт 9 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи).

Служба у справах дітей Одеської міської ради зареєстрована у підсистемі «Електронний кабінет» за допомогою своєї офіційної електронної адреси.

Згідно з пунктом 17 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС, особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги Служба у справах дітей Одеської міської ради отримала в особистому кабінеті 16.06.2023 року та 21.06.2023 року, що підтверджується довідками. Пояснень від Служби у справах дітей Одеської міської ради не надходило.

Копію ухвали про відкриття провадженняПриморська районна адміністрація отримала 26.06.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Представник Приморської районної адміністрації, як органу опіки та піклування Гаврилюк А.А. у судовому засіданні просив апеляційну скаргу задовольнити.

У судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Представник Служби у справах дітей Одеської міської ради Степаненко О.Г. у судовому засіданні вважав, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, відповідача та її представника, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, тобто її природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Підстав для розірвання батьківського зв`язку як матері з дітьми немає.

Встановивши відсутність свідомого нехтування матір`ю своїми батьківськими обов`язками, а також наявність об`єктивних перешкод у питаннях виховання дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для позбавлення матері батьківських прав.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає, що рішення суду в частині відмови у позбавленні відповідачки батьківських прав відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є матір`ю неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , та малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .

Відомості про батька дітей, відповідно до частини першої статті 135 СК України, записані зі слів матері.

На підставі наказів Служби у справах дітей Одеської міської ради № 122, 123 від 05.06.2018 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 поставлено на облік дітей, які опинилися у складних життєвих обставинах, як дітей, що проживають в сім`ї, в якій батьки ухиляються від виконання батьківських обов`язків.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.11.2020 року у справі № 522/6336/20 вирішено відібрати малолітніх ОСОБА_1 і ОСОБА_2 без позбавлення батьківських прав матері, а також тимчасово влаштувати дітей до дитячого державного закладу на повне державне забезпечення.

Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 23.02.2021 року №58, 62, неповнолітньому ОСОБА_1 та малолітньому ОСОБА_1 було надано статус дитини позбавленої батьківського піклування.

З 25.02.2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають в Одеському ліцеї «Олімпієць» Одеської міської ради Одеської області на повному державному забезпеченні.

Відповідно до розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 11.03.2021 року № 85, 86 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зараховані до державного дитячого закладу або установи для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, на повне державне забезпечення.

Діти разом з матір`ю проживали та були зареєстровані в квартирі за адресою АДРЕСА_1 .

За попереднім договором від 22.09.2021 року ОСОБА_3 мала намір продати зазначену квартиру за 51 490 дол. США та отримала завдаток 6 900 дол. США.

24.12.2021 року відбулось засідання комісії з питань захисту прав дітей Приморської районної адміністрації на якому була присутня ОСОБА_3 , де вона пояснила, що: хоче продати свою квартиру за 52 тис. дол. США та купити іншу за 32 тис. дол. США; квартиру планує оформити по , тобто на дітей та на себе. Комісія запропонувала ОСОБА_3 за гроші, що залишаться купити собі квартиру, щоб не залишитись без житла, бо придбана квартира буде оформлена лише на дітей та буде на відповідальному зберіганні в законного представника і ОСОБА_3 не матиме доступу до цієї квартири.

За результатами засідання комісія вирішила надати дозвіл на вчинення правочину щодо відчуження квартири з одночасним придбанням квартири по частці та ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Приморська районна адміністрація Одеської міської ради надала дозвіл № 617 на вчинення правочину щодо відчуження квартири.

Згідно з договором купівлі-продажу від 18.01.2022 ОСОБА_3 продала квартиру в АДРЕСА_1 за 774 165 грн.

18.01.2022 укладено нотаріально посвідчений договір за яким ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (від імені яких діяла представник Одеського ліцею «Олімпієць» спортивного напрямку Одеської міської ради Міхєєва Г.О.) придбали квартиру в АДРЕСА_2 за 512 652 грн.

Відповідно до висновку Приморської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування від 08.12.2021 року № 01-11/2356/2вих, позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є доцільним.

Статтею 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Судом зазначено, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер і не є обов`язковим для суду.

Згідно ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Колегія суддів зазначає, що висновок органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 08.12.2021 року, здійснений на підставі проекту висновку Служби у справах дітей Одеської міської ради від 24.11.2021 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітнього ОСОБА_1 , та малолітнього ОСОБА_2 , та є необґрунтованим і непереконливим, в цілому ґрунтується на констатації обставин відібрання дітей, зарахування дітей до державного дитячого закладу, відмови ОСОБА_3 від соціального супроводу, при цьому у висновку зазначається, що мати проти позбавлення її батьківських прав відносно дітей, яка зазначила що дітей не повернула на виховання у свою родину у зв`язку з матеріальним станом, проте має намір повернути дітей. У висновку як не зазначено чи була вислухана думка дітей, відношення дітей до матері, так і у чому полягає свідоме та умисне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків та у чому саме полягає захист інтересів дітей внаслідок позбавлення відповідача батьківських прав.

Отже у висновку зазначено про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітнього ОСОБА_1 , та малолітнього ОСОБА_2 , при цьому, із зазначеного висновку не є зрозумілим, яким чином позбавлення батьківських прав відповідача сприятиме захисту інтересів дітей.

Тобто, висновок органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 08.12.2021 року не містить обставин та аргументів, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Як вбачається із тексту позовної заяви, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_3 підставою позбавлення її батьківських прав зазначила п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно пп. 1, 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно із частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з п.п. 15, 16 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (зі змінами) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Слід розуміти, що поняття ухилення від виконання обов`язку і невиконання обов`язку не є тотожними. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони свідомо не піклуються про розвиток дитини, хоча мають реальну можливість для цього.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Тлумачення частини другої статті 171 СК України свідчить, що вона закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України).

Судом першої інстанції встановлено, що з 03.03.2022 року діти евакуйовані до Польщі. ОСОБА_1 вже є студентом ДНЗ "Одеського професійного ліцею сфери послуг Південноукраїнського національного університету ім. Ушинського".

Судом першої інстанції думка дітей була заслухана в судовому засідання в режимі відеоконференції в присутності вихователя, так як увесь дитячий заклад з дітьми знаходиться в Польщі.

Суд зазначив, що старший син ОСОБА_1 та молодший ОСОБА_2 пояснили, що дуже часто спілкуються не лише з мамою телефоном, а й з батьком. Негативного прояву в дітей відносно матері судом не прослідковано. Вони розуміють, що знаходяться в дитячому закладі, але батьків люблять. Діти задоволені перебуванням в Польщі та не мають в чомусь недостатку. Пояснили, що люблять маму та розуміють, що згодом до неї повернуться. Старший син пояснив, що йому вигідніше перебувати в Польщі, будучи студентом, оскільки він отримує значно вищу стипендію, ніж би отримував в Україні.

Позивачем у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України не надано належних, достатніх і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, не встановлено винної поведінки останньої щодо ухилення від виховання сина і свідомого нехтування ним своїми обов`язками, які відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав, хоча це є його процесуальним обов`язком.

Доводи апеляційної карги про порушення судом першої інстанції строків відкриття провадження у справі, строків розгляду справи не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення суду в частині позбавлення батьківських прав, оскільки ці порушення норм процесуального права не вплинули на дотримання гарантій справедливого судового розгляду, та не є відповідно до ч. 3 статті 376 ЦПК України обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Посилання скаржника на порушення судом вимог ст. 244 ЦПК України, а саме вихід суду із нарадчої кімнати з ухвалою про повернення до судового розгляду справи з метою допиту дітей є необґрунтованими, з огляду на таке.

В пункті другому статті 244 ЦПК України передбачено якщо під час ухвалення рішення виникає потреба з`ясувати будь-яку обставину шляхом повторного допиту свідків або вчинення певної процесуальної дії, суд, не приймаючи рішення, постановляє ухвалу про поновлення судового розгляду.

Згідно частини другої статті 171 СК України думка дитини має бути вислухана обов`язково, зокрема при вирішення спору про позбавлення батьківських прав.

Тому поновлення судом першої інстанції судового розгляду з метою з`ясування думки дітей, які у даній справі є обов`язковими, не свідчить про порушення судом положень ст. 244 ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що зазначення у пунктах 74,75,76 оскаржуваного рішення, що факт жебракування судом не заперечується, однак не доведено саме факт примушування дітей до жебракування матір`ю дітей, скаржник вважає не відповідає дійсності, колегія суддів не приймає, з огляду на таке.

Як зазначалося вище, звертаючись до суду з позовом, позивачем підставами позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав зазначено п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України.

Позивач не звертався до суду із позовом про позбавленням батьківських прав відповідача з підстав визначених п. 5 ч. 1 ст. 164 СК України, який передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Ураховуючи, що позивачем вимоги про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав з підстав передбачених п. 5 ч. 1 ст. 164 СК України не заявлялися, тому суд апеляційної інстанції зазначеним вище доводам не надає оцінки.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для матері (батька), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачка надавала до служби у справах дітей Одеської міської ради письмові пояснення в яких заперечувала проти позбавлення її батьківських прав у відношенні дітей, при цьому спілкується з дітьми. Під час розгляду справи, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції заперечувала проти позбавлення батьківських прав відносно дітей.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що старший син ОСОБА_1 на даний час перебуває в Україні, навчається в ліцеї, і на період канікул проживає разом з матір`ю ОСОБА_3 .

Колегія суддів враховує, що тимчасове перебування дітей за кордоном внаслідок війни, створює певні труднощі у спілкуванні матері з дітьми. Але при цьому, відповідачка спілкується з дітьми по телефону, та бажає в подальшому належним чином виконувати свої батьківські обов`язки.

Суд першої інстанції надав належну оцінку поведінці ОСОБА_3 з приводу звернення із заявою про повернення дітей.

Слід зазначити, що не повинні перериватися відносини дітей з біологічною матір`ю, відносно якої не надано доказів неналежної поведінки, переривання відносин з біологічною матір`ю, тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, проте матеріали справи не містять доказів винної поведінки відповідачки щодо ухилення від виконання обов`язків по вихованню дітей.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17,від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, в чому полягає захист прав інтересів дітей шляхом позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та винної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання своїх обов`язків, а позбавлення її батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі та матеріали справи у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки позивачем не надані безспірні та достатні докази винної поведінки та свідомого нехтування батьківськими обов`язками відповідачем, які б свідчили про ухилення від виховання дітей, і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 164 СК України, тому позбавлення батьківських прав не буде відповідати меті цього заходу: захист інтересів дитини та стимулювання матері до належного виконання своїх обов`язків.

Разом з тим, колегія судді не може погодитись з висновком суду про відмову у стягненні аліментів.

Так, відмовляючи у стягненні аліментів суд першої інстанції виходив з того, що суду не доведено ухилення матері від участі в утриманні дітей, влаштованих до державного навчального закладу.

Однак судом не враховано положення ч. 4 ст. 170 СК України, які передбачають, що при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину.

Як зазначалося вище, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.11.2020 року у справі № 522/6336/20 вирішено відібрати малолітніх ОСОБА_1 і ОСОБА_2 без позбавлення батьківських прав матері, а також тимчасово влаштувати дітей до дитячого державного закладу на повне державне забезпечення.

Відповідно до розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 11.03.2021 № 85, 86 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зараховані до державного дитячого закладу або установи для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, на повне державне забезпечення.

В суді апеляційної інстанції відповідач та її представник як не зазначили обставин, так і не надали доказів участі ОСОБА_3 в утриманні дітей, влаштованих до державного навчального закладу.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При визначенні розміру аліментів на дітей судом враховується матеріальне становище відповідача, яка в суді апеляційної інстанції зазначила, що працює в клінінговій компанії, але без офіційного працевлаштування, є працездатною особою, та відсутність на утриманні у відповідача інших дітей, тому колегія суддів вважає, що з ОСОБА_3 , підлягають стягненню аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, та на утримання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 17 грудня 2021 року і до досягнення дітьми повноліття або до повернення їх матері.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Апеляційний суд вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів, слід скасувати та в цій частині слід ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, та на утримання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 17 грудня 2021 року і до досягнення дітьми повноліття або до повернення їх матері. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приморської районної адміністрації, як органу опіки та піклування задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів, скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Приморської районної адміністрації, як органу опіки та піклування в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 17 грудня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття або до повернення дитини матері.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 17 грудня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття або до повернення дитини матері.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 31 липня 2023 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький