Справа № 202/3046/21
Провадження № 2/202/58/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2023 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Бєсєди Г.В.

за участю секретаря Свити Н.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого володіння, припинення права власності та визнання права власності та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого володіння, припинення права власності та визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 25.03.2019 вона придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 . На момент укладення договору купівлі-продажу квартира не перебувала під арештом чи забороною. 26.03.2019 вона вселилась до придбаної квартири, яка є єдиним та постійним місцем її проживання. З моменту придбання квартири вона постійно проживає в ній, сплачує житлово-комунальні послуги, будь-яких дій з боку третіх осіб, в тому числі й з боку відповідача, направлених на витребування квартири чи на вселення в квартиру, не було.

У березні 2021 року їй випадково стало відомо з Єдиного реєстру судових рішень, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська (суддя Кухтін Г.О.) від 10.03.2020 визнано за ОСОБА_8 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом; витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 з виселенням її та членів її сім`ї з зазначеної квартири; скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за нею, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 23.03.2021 вона звернулась до суду з заявою про перегляд зазначеного заочного рішення, однак 07.04.2021 ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська її заяву залишено без задоволення. 19.04.2021 вона звернулась з апеляційною скаргою на заочне рішення та на даний час справа перебуває на розгляді в суді апеляційної інстанції. Підставою для оскарження рішення є той факт, що суд, при ухваленні оскаржуваного рішення в якості доказів прийняв заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2018 року по справі № 202/6813/17, як основну підставу для задоволення позовних вимог, однак заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.2018 та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27.12.2018 скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_8 відмовлено.

Наголошувала, що спірна квартира вибула з її власності безпідставно та поза її волею, на сьогоднішній день рішення суду, яким було скасоване право власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 не набрало законної сили, а тому просила суд витребувати у ОСОБА_4 на її користь квартиру АДРЕСА_1 , припинити право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 , скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру, та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер єдиний законний власник спірної квартири - ОСОБА_9 . За життя він склав на ім`я ОСОБА_8 заповіт, посвідчений 25.01.2017 державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Черненко І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2-27, яким на випадок своєї смерті заповідав їй належну йому квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначена квартира належала йому на підставі договору купівлі - продажу від 15.05.2001, який було зареєстровано в БТІ. На час відкриття спадщини ОСОБА_9 був зареєстрований та проживав один, тому не відбулось фактичне прийняття будь-якими іншими особами спадкового майна.

ОСОБА_8 протягом 6-ти місяців звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття у спадщину вищезазначеної квартири після ОСОБА_9 , але, коли після спливу шестимісячного строку ОСОБА_8 звернулася до нотаріуса вже з заявою про видачу їй відповідного свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищезазначену квартиру, нотаріус їй повідомила, що право власності на спадкову квартиру зареєстроване за іншою особою. 24 червня 2017 року ОСОБА_7 продала спірну квартиру ОСОБА_6 . 04 серпня 2017 року ОСОБА_6 продала спірну квартиру ОСОБА_5 . 25 березня 2019 року ОСОБА_5 продав спірну квартиру ОСОБА_1 . ОСОБА_1 незаконно змінила замки у квартирі ОСОБА_8 та незаконно вселилася в неї, користуючись тимчасовою відсутністю у квартирі ОСОБА_8 , адже ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у зазначеній квартирі ніколи не проживали, ключі від неї весь час находилися у ОСОБА_8 . Згідно відповіді Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області від 20.03.2020 договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , зареєстрованого в реєстрі за № 939, бланк ВАЕ № 295130 не посвідчувався.

Наголошував, що ОСОБА_1 набула спірну квартиру у шахраїв, які без волевиявлення власника цієї квартири за недійсними правочинами переоформлювали квартиру декілька разів. ОСОБА_1 незаконно набула у власність спірну квартиру, натомість він купив квартиру у ОСОБА_8 , яка була єдиним власником квартири, право на яку їй належало з часу прийняття нею спадщини.

Просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , який 24 червня 2017 року було укладено між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , який 25 березня 2019 року було укладено між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 .

ОСОБА_4 надано відзив на позовну заяву ОСОБА_1 в якому зазначено, що ОСОБА_1 набула спірну квартиру у шахраїв, які без волевиявлення власника цієї квартири здійснювали її відчуження за недійсними правочинами, а тому незаконно набула у власність спірну квартиру.

ОСОБА_1 надала відповідь на відзив в якій зазначила, що вона є добросовісним набувачем спірної квартири, на дату укладання договору купівлі продажу квартири між нею та ОСОБА_5 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості про права інших осіб на спірну квартиру. Звертала увагу суду, що на момент придбання квартири ОСОБА_4 заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.2018, яким визнано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_8 , було скасовано постановою Дніпровського апеляційного суду від 03.12.2020. ОСОБА_4 є незаконним володільцем майна, який неправомірно заволодів чужим майном.

ОСОБА_1 надано відзив на зустрічну позовну заяву в якому зазначено, що ОСОБА_4 обрано невірний спосіб захисту, оскільки він не може бути ефективним для захисту його майнових інтересів. ОСОБА_4 заявляє вимогу про визнання недійсними договорів, стороною у яких сам не був, а тому у задоволенні зустрічного позову просила відмовити.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27.05.2021 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії стосовно нерухомого майна відмовлено.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06.08.2021 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії стосовно нерухомого майна відмовлено.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2021 у задоволенні клопотання представника ОСОБА_4 про зупинення провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого володіння, припинення права власності та визнання права власності відмовлено.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.09.2022 поновлено ОСОБА_4 строк для подачі відзиву та зустрічного позову по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого володіння, припинення права власності та визнання права власності. Долучено до матеріалів справи відзив на позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого володіння, припинення права власності та визнання права власності. Прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Вимоги зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого володіння, припинення права власності та визнання права власності.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.11.2022 прийнято уточнену зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу до провадження по справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого володіння, припинення права власності та визнання права власності.

ОСОБА_1 та її представник позов підтримали та просили задовольнити, у задоволенні зустрічної позовної заяви просили відмовити.

Представник ОСОБА_4 підтримав зустрічну позовну заяву та просив її задовольнити, у задоволенні позову ОСОБА_1 просив відмовити.

ОСОБА_5 у судові засідання не з`являвся, повідомлявся про час і місце розгляду справи.

ОСОБА_6 у судові засідання не з`являлася, повідомлялася про час і місце розгляду справи.

ОСОБА_7 у судові засідання не з`являлася, повідомлялася про час і місце розгляду справи.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до наступних висновків.

25 січня 2017 року ОСОБА_9 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Черненко І. М. та зареєстрований в реєстрі за номером 2-27, яким заповів ОСОБА_8 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначена квартира належала йому на підставі договору купівлі-продажу від 15 травня 2001 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 помер.

Згідно з матеріалами спадкової справи № 163/2017 Шостої дніпровської державної нотаріальної контори 15 березня 2017 року із заявами про прийняття спадщини щодо майна ОСОБА_9 звернулись ОСОБА_8 як спадкоємець за заповітом та дочка спадкодавця, ОСОБА_10 як спадкоємець за законом.

Постановою нотаріуса від 06 жовтня 2017 року ОСОБА_8 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну квартиру у зв`язку з відсутністю у неї правовстановлюючих документів на майно.

Матеріали спадкової справи містять довідку від 22 вересня 2017 року № 14/5-2624 відповідно до якої ОСОБА_9 до дня його смерті постійно проживав та був зареєстрований у належній йому квартирі.

Згідно листа Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області від 24 жовтня 2017 року №194/01-21, надісланого прокурору Дніпровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області щодо надання інформації про договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Гуніним В.В. та зареєстрований в реєстрі за №939, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 зазначено наступне: згідно відомостей з реєстру нотаріальних дій та нарядів договорів відчуження квартир у справах приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніна В.В. за вищезазначеними даними була вчинена інша дія від іншої особи; 20 лютого 2003 року був використаний нотаріусом реєстровий номер 339; реєстровий номер 939 був використаний 19 травня 2003 року.

Крім того, вищезазначена квартира станом на 31 грудня 2012 року в «ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради» була зареєстрована за ОСОБА_9 , що підтверджується листом «ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради» від 25 жовтня 2017 року № 14368.

Відомостей про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 також не містить й інформаційна довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 96475150.

Згідно інвентаризаційної справи № 33990 на квартиру АДРЕСА_1 , відомості щодо укладення та реєстрації договору купівлі-продажу серія та номер 939, виданого 20.02.2003, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніним В.В., відповідно до якого ОСОБА_7 придбала у ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1 , в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні.

Згідно листа Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області від 24 жовтня 2017 року № 194/01-21 за результатами перевірки відомостей з реєстру нотаріальних дій та нарядів договорів відчуження квартир у справах приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніна В. В. за вказаними у договорі купівлі-продажу від 20 лютого 2003 року даними, за яким ОСОБА_9 відчужив спірну квартиру ОСОБА_7 була вчинена інша дія від іншої особи; 20 лютого 2003 року нотаріус використав реєстровий номер 339, а реєстровий номер 939 використаний 19 травня 2003 року.

Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 24 червня 2017 року, укладений між ОСОБА_7 і ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г. О. та зареєстрований в реєстрі за номером 588, бланк НМА № 132070.

Договір купівлі-продажу зазначеної квартири від 04 серпня 2017 року, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кравченком О. О. та зареєстрований в реєстрі за № 800, бланк НМЕ № 674466.

Договір купівлі-продажу від 25 березня 2019 року, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю. О. та зареєстрований в реєстрі за номером 752.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року у справі № 202/6813/17 заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2018 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2018 року у справі № 202/6813/17 скасовано, у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20 лютого 2003 року, укладеного між ОСОБА_9 і ОСОБА_7 , та про визнання права власності на спірну квартиру в порядку спадкування за заповітом відмовлено (підставою скасування стало те, що суд першої інстанції не визначив належним чином коло відповідачів).

Згідно з вимогами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Частиною 3 ст. 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 319 та ст. 658 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього (ч. 1 ст. 330 ЦК України).

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За приписами частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц вказувала, що віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Оскільки в реєстрі нотаріальних дій та нарядів договорів відчуження квартир у справах приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Гуніна В.В. за даними зазначеними у договорі купівлі-продажу від 20 лютого 2003 року, за яким ОСОБА_9 відчужив спірну квартиру ОСОБА_7 , була вчинена інша нотаріальна дія, а на підставі зазначеного договору в подальшому було укладено договори купівлі-продажу відповідно до яких право власності на спірну квартиру реєструвалось за ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та позивачем, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого володіння, припинення права власності та визнання права власності не підлягають задоволенню.

Проявивши не обачність, зважаючи на відкритий доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 не звернула увагу, що право власності на квартиру на протязі двох місяців реєструвалося за різними особами.

Щодо позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.

У вказаній нормі зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження 14-364цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (провадження № 12-84гс20).

Обраний позивачем спосіб судового захисту суд вважає невірним.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Відповідно до положень статей 386, 387 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України встановлено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Саме власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) погодилась з цим висновком Верховного Суду України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Також Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зазначила, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Установивши, що обраний позивачем спосіб захисту не може бути ефективним для захисту його майнових інтересів позивача за зустрічною позовною заявою, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу.

У зв`язку з відмовою у позові, судовий збір на підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України, покладається на ОСОБА_1 .

У зв`язку з відмовою у зустрічному позові, судовий збір на підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України, покладається на ОСОБА_4 .

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76-89, 141, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого володіння, припинення права власності та визнання права власності відмовити.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя Г.В. Бєсєда