КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №755/3622/22 Головуючий у 1 інстанції: Коваленко І.В.
провадження №22-ц/824/3141/2023 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 квітня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Суханової Є.М., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою адвоката Булаєнка Олексія Казіміровича - представника ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Табінського Олега Володимировича про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,-

в с т а н о в и в :

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Табінського Олега Володимировича на користь ОСОБА_1 безпідставно набутих грошових коштів в сумі 2 634 грн 67 коп.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 03 листопада 2021 року рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, визнано виконавчий напис №17074 від 01.02.2021 року таким, що не підлягає виконанню, що вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна» за кредитним договором від 12.08.2021 року в розмірі 11 946 грн. 74 коп.

В повідомленні Головного управління пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 14 квітня 2022 року вказано, що з пенсії ОСОБА_1 згідно з постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Табінського Олега Володимировича від 18 лютого 2022 року (ВП №64429327) проводилось стягнення загального боргу в сумі 13 951 грн 41 коп., в тому числі на проведення виконавчих дій в сумі 810 грн, основна винагорода приватного виконавця в сумі 1 194 грн 67 коп. та борг на користь ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна» в сумі 11946 грн.74 коп., у розмірі 20 % місячної пенсії.

Приватний виконавець виконавчого округу Табінський Олег Володимирович повернув ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1765 грн 33 коп. та 440 грн, які помилково надіслані йому Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області після припинення стягнення на загальну суму 2 205 грн 33 коп.

За період від 01.04.2021 року до 28.02.2022 року з пенсії ОСОБА_1 стягнуто загальний борг в сумі 4 840 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвоката Булаєнка О.К. - представника ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування скарги вказує, що на неодноразові звернення ОСОБА_1 до приватного виконавця Табінського О.В. з проханням повернути грошові кошти, які неправомірно по скасованому виконавчому напису приватного нотаріуса Горай О.С. були стягнуті, не повернув їй грошові кошти в сумі 2 634 грн 67 коп.

У своєму рішенні суд вказує, що стягнуті суми з пенсії ніколи не належали позивачу, тому не можуть бути витребувані у приватного виконавця, оскільки однією з обов`язкових ознак набуття або збереження майна без достатньої правової підстави є належність цього майна потерпілому, статус якого за умови встановлення ознак безпідставно набутого майна мав би позивач, вказаний вислів суду є незрозумілим для позивача.

При ухваленні вказаного рішення Дніпровський районний суд м. Києва не задовольнив позовних вимог позивача ОСОБА_1 без будь-яких доказів, чим порушив вимоги ст.263 ЦПК України.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про стягнення на його користь з приватного виконавця безпідставно набутих коштів на суму 2 634 грн 67 коп. не підлягають задоволенню, оскільки такі грошові кошти не можуть вважатися безпідставно набутими, адже це є витрати виконавчого провадження та основна винагорода виконавця, а підставою набуття коштів були постанова приватного виконавця про стягнення з боржника основної винагороди і постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, винесені приватним виконавцем у межах здійснення нею виконавчого провадження і в межах її повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», які в установленому законом порядку не були оскаржені до суду.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 01 лютого 2021 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. було здійснено виконавчий напис, яким звернуто стягнення з ОСОБА_1 , яка є боржником за Кредитним договором від 12 серпня 2011 року, укладеним з ПАТ «Дельта Банк».

18 лютого 2021 року було винесено постанову про звернення стягнення на пенсію боржника, яка була направлена на виконання до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, для здійснення відрахування з пенсій, а також здійснення відрахування на основну винагороду приватного виконавця в сумі 1194 грн 67 коп. та витрат на проведення виконавчих дій в сумі 810 грн.

У травні 2021 року ОСОБА_1 стало відомо, що згідно постанови приватного виконавця виконавчого округу Табінського О.В. відкрито виконавче провадження

№ 64429327.

03 листопада 2021 року Кам`янець-Подільським міськрайонним судом Хмельницької області у цивільній справі №676/4075/21 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна», третя особи: Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, було ухвалено рішення, яким: визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис Приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О.С. від 01 лютого 2021 року та зареєстрований в реєстрі за №17074, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна» заборгованості за Кредитним договором від 12 серпня 2011 року в сумі 11 946 грн 74 коп.

08 грудня 2021 року вказане рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області набрало законної сили.

26 січня 2021 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Табінський О.В. направив до Головного Управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області лист, в якому просив: припинити стягнення та повернути без подальшого виконання постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника АСВП 64429327 від 18.02.2021 року, обгрунтовуючи тим, що на адресу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва надійшло рішення Кам`янець - Подільського міськрайонного суду Хмельницької області №676/4075/21 від 03.11.2021 року про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №17074 від 01.02.2021 року, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна», , бульвар Вацлава Гавела, 6, м.Київ, 03126, за кредитним договором від 12.08.2011 року в розмірі 11946 грн. 74 коп.

Згідно відповіді з Головного Управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області в ході примусового виконання виконавчого провадження №64429337 з примусового виконання виконавчого напису в період від квітня 2021 року проводилось стягнення загального боргу в сумі 13 951 грн 41 коп. (в тому числі витрат на проведення виконавчий дій в сумі 810 грн, основна винагорода приватного виконавця виконавчого округу в сумі 1194 грн та борг на користь ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРРАЇНА» в сумі 11 946 грн. 74 коп.) у розмірі 20% місячної пенсії.

Встановлено, що за період від 01.04.2021 року до 28.02.2022 року з пенсії боржника було отримано загальний борг в сумі 4 840 грн, залишок боргу складає 9 111 грн 41 коп. Оскільки лист приватного виконавця надійшов після того, як було проведено нарахування виплат пенсії за березень 2022 року, тому було здійснено відрахування з пенсії позивача в сумі 460 грн.

15 квітня 2022 року позивачка ОСОБА_1 направила приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Табінському О.В. заяву про повернення безпідставно набутих грошових коштів.

За ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За ч.1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Кошти виконавчого провадження мають спеціальний режим регулювання, передбачений Законом України «Про виконавче провадження» та Законом України «Про органи та осіб, що здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 16 Закону України «Про органи та осіб, що здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець - громадянин України, уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень.

Згідно зі ст.31 Закону України «Про органи та осіб, що здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» винагорода сплачується за вчинення виконавчих дій; може стягуватись у фіксованому та відсотковому розмірах - залежно від того, виконується рішення майнового чи немайнового характеру. Винагорода приватного виконавця складається із основної та додаткової. При цьому, основна - безумовно стягується з боржника. Додаткова - сплачується стягувачем та на боржника покладена бути не може.

Отже, підставою для стягнення основної винагороди приватного виконавця є його відповідна постанова, яка виноситься в порядку, передбаченому частиною сьомою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, що здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», а також статей 27, 45 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, законодавець визначив особливий порядок оскарження такої постанови - до адміністративного суду, в порядку статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Статтею 1212 Цивільного кодексу України визначено обов`язок повернути майно, яке було набуте безпідставно, або якщо підстава набуття в подальшому відпала. Таким чином, оскільки мова йде про набуття майна, то в кондикційних зобов`язаннях ключовим моментом є саме приріст активів у набувача за рахунок потерпілої особи.

Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (статті 1213 Цивільного кодексу України), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна з часу, коли він дізнався або міг дізнатися про володіння майном без достатньої правової підстави (стаття 1214 Цивільного кодексу України).

Існування понять «потерпілого» та «безпідставного збагачення» за його рахунок повністю нівелюються у виконавчому провадженні, адже винагорода приватному виконавцю сплачується залежно від вчинення виконавчих дій та їх результату, а не за сам факт існування виконавчого документа.

Отже, як вірно зазначено судом, основна винагорода є платою за роботу приватного виконавця, основним доходом від його професійної діяльності. А оскільки приватний виконавець не може займатись іншою оплачуваною роботою (частина третя статті 18 Закону України «Про органи та осіб, що здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»), то винагорода є його, по суті, єдиним джерелом доходу.

А тому підстава для стягнення основної винагороди приватного виконавця під час виконання майнового рішення не залежить від факту скасування виконавчого документа, а залежить від обсягу вжитих заходів та досягнутих результатів приватним виконавцем.

Згідно з ч.7 ст.31 Закону приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів)

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий напис нотаріуса є виконавчим документом.

За ст.42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Склад та розміри витрат виконавчого провадження визначено наказом Міністерства юстиції України «Про встановлення Видів та розмірів витрат виконавчого провадження»

№ 2830/5 від 29 вересня 2016 року.

Здійснюючи примусове стягнення приватний виконавець у будь-якому разі несе витрати, саме тому законодавець розділяє поняття винагороди приватного виконавця (стаття 31 Закону України «Про органи та осіб, що здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів») та витрат виконавчого провадження (частини друга, третя статті 42 Закону України «Про виконавче провадження»).

Винагорода приватного виконавця - є платою за виконану роботу з примусового стягнення. У той же час стягнуті з боржника суми витрат виконавчого провадження мають компенсаційний, а не прибутковий характер. Отже, відсутній приріст активів у приватного виконавця.

Право стягнення витрат з боржника (і, відповідно, обов`язок їх компенсувати) виникає виключно від факту здійснення виконавчого провадження і залежить від обсягу вжитих заходів примусового стягнення. Витрати стягуються на підставі постанови виконавця (пункт 2 розділу VІ Інструкції з організації примусового виконання рішень).

Закон не містить положень про повернення боржнику витрат виконавчого провадження, оскільки ця плата є компенсацією. Натомість рішення виконавця щодо їх стягнення може бути оскаржене до адміністративного суду, що передбачено статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до змісту ч.2 ст.42 Закону України «Про виконавче провадження» витратами виконавчого провадження є витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень.

Згідно з ч.3 ст.42 витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що витрати виконавчого провадження - це видатки, що нерозривно пов`язані зі здійсненням виконавчого провадження і призвані забезпечувати роботу його механізмів, вчинення виконавчих дій, прийняття рішень та застосування заходів забезпечення виконавчого провадження, тому не вбачав в понесених під час здійснення виконавчого провадження з виконання виконавчого напису витратах ознак безпідставно набутого майна.

Також, суд вірно врахував, що вказані суми ніколи не належали позивачу, тому не можуть бути витребувані у приватного виконавця, оскільки однією з обов`язкових ознак набуття або збереження майна без достатньої правової підстави є належність цього майна потерпілому, статус якого за умови встановлення ознак безпідставно набутого майна мав би позивач.

Враховуючи те, що основна винагорода є платою за вчинення виконавчих дій, що здійснювалися на належній правовій підставі (постанова про відкриття провадження, постанова про стягнення основної винагороди), і ця підстава згодом не відпала, оскільки вказані постанови не визнані протиправними та не скасовані, суд вірно не вбачав підстав для застосування положень глави 83 ЦК України і при розв`язанні цієї вимоги та вважав, що позивачу для стягнення означених сум належить застосувати інший спосіб захисту права.

Отже, на підставі зібраних матеріалів справи та доводів сторін вимоги позивача про стягнення на його користь з приватного виконавця безпідставно набутих коштів на суму 2 634 грн 67 коп. не підлягали до задоволення, оскільки такі грошові кошти не можуть вважатися безпідставно набутими, адже це є витрати виконавчого провадження та основна винагорода виконавця, а підставою набуття коштів були постанова приватного виконавця про стягнення з боржника основної винагороди і постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, винесені приватним виконавцем у межах здійснення нею виконавчого провадження і в межах її повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», які в установленому законом порядку оскаржені до суду не були.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката Булаєнка Олексія Казіміровича - представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: