Справа № 345/3444/22
Провадження № 22-ц/4808/350/23
Провадження № 22-ц/4808/399/23
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач Мальцева
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Мальцевої Є.Є.

суддів: Баркова В.М., Девляшевського В.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 грудня 2022 року та апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Солдаткіна Олександра Сергійовича на додаткове рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 січня 2023 року, в складі судді Онушканича В.В., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

В жовтні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №б/н від 12.02.2019 року.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.

У подальшому відповідач ознайомившись із умовами обслуговування кредитних коштів та підписавши паспорт споживчого кредиту від 12.07.2019 року, отримав картку «Універсальна» Gold (кредитний ліміт до 39 000 грн.).

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання виконав в повному об`ємі, надавши ОСОБА_1 можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту, натомість відповідач грошові зобов`язання відповідно до умов кредитного договору належним чином не виконував, у зв`язку з чим заборгованість за кредитним договором станом на 22.08.2022 становить 34484,04 грн, з яких: 28675,50 грн - заборгованість за тілом кредиту; 5808,54 грн - заборгованість за простроченими відсотками;

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 27 грудня 2022 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Додатковим рішенням Калуського міськрайонного суду від 20 січня 2023 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 2000,00 грн. у відшкодування витрат за надання правничої допомоги.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального законодавства.

Зазначає, що Банком надано достатньо доказів для підтвердження власних вимог, зокрема, факту укладання договору, отримання відповідачем кредитних коштів, користування ними, обізнаності позичальника про умови кредитування.

Суд неправильно встановив обставини справи, не надав уваги тому, що суми фактично отриманих коштів не є тотожними сумі кредитного ліміту, що відповідач користується кредитним лімітом - погашає строкову заборгованість і знов користується кредитом, тому помилковими є висновки суду про те, що погашено відповідачем більше, ніж визначено боргу за тілом кредиту.

Відповідно, судом неправильно застосовані норми матеріального права, що потягнуло незаконне рішення.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Солдаткін О.С. в свою чергу оскаржив додаткове рішення суду, вважає висновки суду про часткове відшкодування витрат на правничу допомогу необґрунтованими, такими, що суперечать положенням закону. Суд за власною ініціативою зменшив витрати на правничу допомогу з 10000 грн до 2000 грн, незважаючи на те, що витрати були документально належно підтверджені, позивач про неспівмірність розміру оплати правничої допомоги ступеню складності справи не заявляв. Просив додаткове рішення скасувати, ухвалити нове про повне задоволення вимог.

Представник АТ КБ «Приватбанк» надав заяву апеляційному суду про те, що сума, яка була визначена додатковим рішенням суду до стягнення у відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 2000 грн також є вочевидь завищеною та неспівмірною ані з ціною позову, ані із складністю справи. Просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги представника відповідача.

Відповідно до ч. 1ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

12.02.2019 року ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг підписав анкету-заяву для отримання кредиту. (а.с.16), надав свої паспортні дані (а.с. 20-21).

Зі справи вбачається, що 12.07.2019 року та 21.10.2020 року відповідач отримав картки для користування кредитними коштами (а.с.15).

З виписки за договором з відповідачем за період з 12.07.2019 року по 24.08.2022 року вбачається, що ОСОБА_1 користувався вказаними картками. (а.с. 10-13)

З інформації про тип кредитного продукту вбачається, що 12.07.2019 року ОСОБА_1 ознайомився із можливими умовами кредитування на суми до 50 000 грн, до 75 000 грн до 24 місяців (а.с.17-18)

Банком суду наданий витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», але будь-яких підписів відповідача не містить.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приват Банк» про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не підтвердив згоду відповідача на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, а відтак відсутні підстави для стягнення з відповідача заборгованості за відсотками. Стосовно заборгованості за тілом кредиту, то суд перевірив суму заборгованості у порівнянні із сумою погашення відповідачем і за результатами власного розрахунку прийшов до висновку, що за тілом кредиту заборгованості немає.

З таким висновком колегія суддів погоджується в повному обсязі з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «Приват Банк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути заборгованість за простроченими відсотками.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, тобто їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в «ПриватБанку», які розміщені на сайті (https://privatbank.ua), як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Умов та правил надання батьківських послуг в «ПриватБанку», які розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, зокрема: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил розумів відповідач, ознайомився та погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування.

Колегія суддів погоджується, що в цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом до суду.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме доданий до позовної заяви витяг з Умов, які надав банк, відповідач розумів та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) і підстав від її відступу колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання банку на те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом.

Кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення (частина перша статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Сам по собі факт ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20).

Відтак, з`ясувавши, що фактично розмір заборгованості за тілом кредиту включає в себе нараховані відсотки за користування кредитним лімітом, розмір яких, порядок і строки їх нарахувань не передбачені анкетою-заявою, суд відмовив у стягненні суми заборгованості за відсотками.

Отже, в цій частині висновки суду є правильними.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідач отримав кредитні кошти від банку, користувався ними, і доказів на спростування таких обставин не надав не довів суду, що має інші рахунки в банку, і виписка про рух коштів на його рахунку про операції, проведені з використанням карток банку, не відноситься до кредитних відносин із позивачем.

З огляду на викладене та враховуючи, що фактично отримані та використані відповідачем кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів і висновок суду в цій частині не відповідає обставинам справи.

Суд першої інстанції виходив з того, що з коштів, які фактично спрямовувалися позичальником на погашення заборгованості за тілом кредиту, позивачем в автоматичному режимі відбувалося списання відсотків на загальну суму 33279,50 грн. Погашення заборгованості за відсотками, нарахування яких не обумовлено сторонами у письмовому вигляді, суперечить умовам кредитування. Отже, оскільки позивачем нараховано 28675,50 грн. заборгованості за тілом кредиту, а 33279,50 грн., які сплачені позичальником ОСОБА_1 , мали бути зараховані в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту, а не за відсотками, то відповідачем фактично в повному обсязі погашено заборгованість за тілом кредиту. Твердження позивача про те, що сторонами було погоджено усі істотні умови договору не заслуговують на увагу з огляду на вищевикладене, а тому вимоги позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Такий висновок є правильним, логічним, узгодженим із встановленими судом обставинами, колегія суддів, перевіривши справу, не може з ним не погодитися.

Встановивши, що банком за рахунок тіла кредиту стягувалися відсотки за користування кредитом, розмір яких сторонами не узгоджувався, і тим самим збільшувалося тіло кредиту, враховуючи фактичну суму витрат та суми коштів що була внесена відповідачем, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги, що не взято судом до уваги інформація про споживчий кредит, підписана відповідачем, колегія суддів також не бере до уваги, оскільки, як встановлено, долучений до позову паспорту споживчого кредиту містить підпис відповідача від 12.07.2019 року тільки на останній сторінці, анкета на отримання банківського кредиту підписана у лютому 2019 року, що не можна розцінювати як належне інформування про умови кредиту.

Крім того, зі змісту цього паспорту вбачається, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд і при розгляді 18.05.2022 справи № 697/302/20 за позовом АТ «Універсал Банк» про стягнення заборгованості.

Відповідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Вказане свідчить про відсутність правових підстав для нарахування відповідачці процентів за користування коштами та віднесення їх до тіла кредиту, передбачених Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами та паспортом кредиту.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово вносив кошти у рахунок погашення кредитної заборгованості, однак сплачені ним кошти розподілялись банком на погашення відсотків, які передбачені Умовами, що відповідачкою не підписані, тобто не спрямовувались на погашення тіла кредиту, у зв`язку з чим заборгованість зростала.

Згідно з даними виписки щодо руху коштів по картці відповідача, банком також здійснювалось автоматичне списання відсотків, щомісячних платежів, списання розстрочки та за прострочення за кредитом, що теж було враховано ним як заборгованість за тілом кредиту, проте фактично такою не є.

Колегією суддів також перевірені розрахункові документи банку. Якщо погодитися із сумами витрат по кредиту, вказаних позивачем, то з виписки за кредитним договором вбачається, що з моменту укладення договору ОСОБА_1 витрачено кредитних коштів на загальну суму 94715,97 грн грн. з яких тільки 60639,5 грн. за розрахунком колегії суддів - це безпідставно нараховані відсотки, крім сум комісій та сум автоматичного погашення заборгованості, які включають в себе розподіл на витрати банку в першу чергу ( а.с 10-13). Внесено на погашення кредиту 59848,28 грн (а.с 7-9 зворіт), з них на погашення відсотків направлено банком 16397,12 грн., 43451,16 грн направлено на погашення тіла кредиту. Отже, сума внесених коштів перебільшує розмір витрачених ((94715,97 грн - 60639,5 грн) у порівнянні із 59848,28 грн) коштів. Тому колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про наявність підстав для відмови.

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу «ПриватБанку» необхідно залишити без задоволення.

У справі, що переглядається, 20.01.2023 року ухвалено додаткове рішення про стягнення з позивача на користь відповідача 2000 грн витрат на правову допомогу.

Відповідач не погодився з рішенням суду, оскільки надав письмово підтверджений розрахунок витрат на правову допомогу в розмірі 10000 грн., і вказує, що суд безпідставно зменшив таку суму, застосувавши принцип співмірності, про який не заявляв позивач.

Переглядаючи додаткове рішення щодо питання судових витрат на правничу допомогу, апеляційний суд керується положеннями ст. 137, 141 ЦПК України.

Суд першої інстанції в додатковому рішенні врахував, що витрати на правничу допомогу відповідача є доведеними, але є такими, що не потребують значного обсягу юридичної роботи, не відповідають ступеню складності справи.

Дійсно, з відзиву представника відповідача на позовні вимоги банку вбачається, що суду ним не надано будь-яких доказів на спростування наданого банком розрахунку або помилковості обрахованої заборгованості за простроченим тілом кредиту, яка підтверджується первинними банківськими документами. Відповідачем не надані власні розрахунки, оскільки у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 не визнав факту укладання кредитного договору взагалі, тому не спростовував розміру заборгованості за тілом кредиту, яка визначена позивачем у наданому суду розрахунку, і який є зрозумілим і узгоджується з випискою по рахунку, виходячи з позовних вимог Банку. Більш того, судом відмовлено в позові, але при цьому суд першої інстанції погодився із позицією відповідача тільки в частині оцінки вимог про стягнення відсотків за кредит. Висновки суду, що привели його до відмови у задоволенні вимог банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту, ґрунтуються на інших обставинах справи: так, судом проведений власний розрахунок, який дав можливість встановити розмір внесених позивачем коштів у порівнянні із сумами, які банк визначив як заборговані. Отже, суд не погодився із думкою відповідача про повну недоведеність факту укладання кредитного договору, оскільки відповідач ніяк не спростував письмові докази отримання грошей від банку. Тому, по суті, рішення суду ґрунтується на обставинах справи, не пов`язано із позицією відповідача в цій частині, і відповідачем висновки суду стосовно погашення ним тіла кредиту не оскаржуються. Таким чином, позовні вимоги Банку про стягнення тіла кредиту складають 83 % від загальної ціни позову, суд в рішенні прийшов до висновків про відмову в позові з інших підстав. Відтак, висновок суду про можливість відшкодування відповідачу суми 2000 грн на витрату на правничу допомогу є правильним і справедливим, оскільки така сума дорівнює 20% ціни позову в частині, яку суд визнав необґрунтованою з підстав, вказаних відповідачем.

Перевіривши доводи апеляційної скарги представника відповідача на додаткове рішення, колегія суддів вважає, що підстав для скасування або зміни додаткового рішення суду немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги АТ КБ «Приватбанк» і представника відповідача адвоката Солдаткіна Олександра Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення від 23 грудня 2022 року і додаткове рішення від 20 січня 2023 року Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча Є.Є. Мальцева

Судді: В.М. Барков

В.А. Девляшевський