Дата документу 28.03.2023 Справа № 335/836/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/836/22 Головуючий у І інстанції: Алєксєєнко А.Б.
Провадження № 22-ц/807/249/23 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Концерну «Міські теплові мережі» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення невиплаченої заробітної плати,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який у подальшому уточнювала, до Концерну «МТМ» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення невиплаченої заробітної плати.

Позов обґрунтовано тим, що з 27 грудня 2004 року позивач працює у Концерні «МТМ» на посаді провідного бухгалтера.

У листопаді 2021 року її було відсторонено від роботи на підставі наказу № 2762 від 29 жовтня 2021 року «Про запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19», де вимагали надати один з документів - документ про одужання від COVID-19 або документ, що підтверджує отримання повного курсу вакцинації від COVID-19, а також пропонували працівникам з медичним висновком про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19 оформлення різного виду відпусток, дистанційну роботу, введення простою. Було здійснено спробу досудового врегулювання спору, надана заява з проханням визнати наказ про відсторонення недійсним. Пізніше наказ про відсторонення було скасовано.

Пізніше керівництво Концерну «МТМ» запропонувало написати заяву на простій за власним бажанням. Позивач таку пропозицію відхилила.

Згодом ОСОБА_1 дізналась, що наказом № 3011 від 11 листопада 2021 року її було відправлено на простій та встановлено на період простою перебування на робочому місці. Ознайомлена з копією наказу. У цьому наказі керівник Концерну «МТМ» посилається на те, що відповідно до постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 (далі - Постанова № 1236) та наказу Концерну «МТМ» № 2663 від 18.10.2021, та в зв`язку з неможливістю організувати дистанційну роботу із застосуванням інформаційно-комунікаційних технологій, необхідних для виконання трудових обов`язків поза приміщенням роботодавці (ст. 60-2 КЗпП).

Позивач зазначала, що відсторонення її від роботи та в подальшому відправлення на простій є неприпустимим та таким, що порушує її права як громадянина України та працівника, такі дії роботодавця вважає незаконними та такими, що порушують низку нормативно-правових актів та основний закон - Конституцію України.

На думку позивача, Постанова КМУ від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» зі змінами, внесеними Постановою КМУ від 20.10.2021 № 1096 про введення карантину є незаконною і не підлягає виконанню. Дослідивши накази МОЗ України за № 1576 від 27.07.2021, № 1585 від 29.07.2021, №1599 від 29.07.2021, № 1709 від 10.08.2021, №2148 від 04.10.2021 «Про затвердження суттєвих поправок до клінічного випробування лікарських засобів, призначених для здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню, локалізацію та ліквідацію коронавірусної хвороби COVID-19» та коротких характеристик лікарських засобів ВООЗ можна дійти висновку, що лікарські засоби від коронавірусної хвороби COVID-19 знаходяться в стадії клінічного випробовування на пацієнтах з метою дослідження їх для оцінки на ефективність та безпечність. В сенсі ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2020 № 1645 (у редакції від 10.12.2021 року), а саме: «Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.». Отож, ця частина передбачає обов`язкове щеплення саме обов`язковими щепленнями.

Таким чином, відсторонення працівників в разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень від інфекційних хвороб, до яких віднесено Законом дифтерію, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз, відбувається тільки у порядку, встановленому Законом, а не підзаконним актом, чи наказом керівника міністерства, підприємства чи організації тощо. І цим законом щеплення від COVID-19 не встановлена, як обов`язкова, а тому вимагання щеплення з працівника з підстав ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», на думку ОСОБА_1 , є незаконним і безпідставним. Інформація про щеплення від COVID-19 є персональними даними особи в розумінні Закону України «Про захист персональних даних», а тому не вбачається правових підстав у роботодавця примушувати працівників вакцинуватися від коронавірусної хвороби COVID-19.

На думку ОСОБА_1 , наказ № 3011 від 11 листопада 2021 року «Про початок простою», яким її відправлено в простій згідно Постанови КМУ № 1236 від 09.12.2020, враховуючи вищевикладені норми законів є неправомірним.

Крім того позивач зазначала, що п.2 наказу № 3011 від 11 листопада 2021 року на період простою її перебування встановлено на робочому місці за адресою адміністративна будівля по вул. Фундаментальна, 3, 2 поверх, кабінет №7, а тому підстава в зв`язку з неможливістю організації дистанційної роботи втрачає сенс.

З іншого боку, зазначала ОСОБА_1 , перебування періоду простою відбувається в звичному робочому режимі, з присутністю на робочому місці, а тому Постанова-1236, де встановлюється карантин та запроваджується обмежувальні протиепідемічні заходи з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби втрачає сенс. Наказ № 3011 від 11 листопада 2021 року «Про початок простою» Концерну «МТМ» року вона вважає незаконним.

Посилаючись на вищенаведені обставини, ОСОБА_1 просила суд визнати незаконним та скасувати наказ Концерну «Міські теплові мережі» від 15 листопада 2021 року № 3044 «Про початок простою», зобов`язати керівника Концерну «Міські теплові мережі» виплатити невиплачену заробітну плату за час знаходження на простої з 11 листопада 2021 року до 31 січня 2022 року у розмірі 22 089,87 грн. та судовий збір.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2022 року скасувати, ухвали нове рішення про задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу Концерн «МТМ» заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2022 року залишити без змін.

У судовому засіданні ОСОБА_1 наполягала на задоволенні апеляційної скарги, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2022 року просиласкасувати, ухвали нове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник Концерну «МТМ» Резніченко І.А. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення просила залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наказ Концерну «МТМ» від 11 листопада 2021 року № 3011 «Про початок простою» відповідає вимогам чинного законодавства, а простій не є порушенням права позивача на працю, визначене ст. 43 Конституції України, оскільки за нею зберігається робоче місце, заробітна плата у розмірі 2/3 тарифної ставки, трудовий договір з нею не припинений, обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людей, які є працівниками комунального підприємства, а відповідно і забезпечення стабільної та безперервної роботи вказаного підприємства.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

Згідно з ч.1 ст. 94 КЗпП України, ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до статті 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Тобто в розумінні даної статті приклади таких умов: - погодні умови - для сільськогосподарських підприємств; - економічні умови - відсутність замовлень, введення економічних санкцій, обмежень тощо; - відключення електроенергії; - вихід з ладу необхідного обладнання та неможливість його швидко відремонтувати; - форс-мажорні обставини (невідворотна сила).

Поняття форс-мажорних обставин визначено у ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні».

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню й поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» (Закон №?3219) внесено зміни до частини 2 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», відповідно до яких юридичний факт запровадження карантину віднесено до форс-мажорних обставин.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211 з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України встановлено карантин, дію якого у подальшому продовжено.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 року внесені зміни до Кодексу законів про працю України, які набули чинності з 02.04.2020 року, зокрема:

Частина 1 статті 21 КЗпП України викладена в такій редакції: «Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін».

Стаття 60 КЗпП України викладена у редакції: «За погодженням між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом для працівника може встановлюватися гнучкий режим робочого часу на визначений строк або безстроково як при прийнятті на роботу, так і згодом.

На час загрози поширення епідемії, пандемії та/або на час загрози військового, техногенного, природного чи іншого характеру умова про дистанційну (надомну) роботу та гнучкий режим робочого часу може встановлюватися у наказі (розпорядженні) власника або уповноваженого ним органу без обов`язкового укладення у письмовій формі трудового договору про дистанційну (надомну) роботу.

Гнучкий режим робочого часу - це форма організації праці, якою допускається встановлення режиму роботи, що є відмінним від визначеного правилами внутрішнього трудового розпорядку, за умови дотримання встановленої денної, тижневої чи на певний обліковий період (два тижні, місяць тощо) норми тривалості робочого часу.

Гнучкий режим робочого часу може передбачати:

1) фіксований час, протягом якого працівник обов`язково повинен бути присутнім на робочому місці та виконувати свої посадові обов`язки; при цьому може передбачатися поділ робочого дня на частини;

2) змінний час, протягом якого працівник на власний розсуд визначає періоди роботи в межах встановленої норми тривалості робочого часу;

3) час перерви для відпочинку і харчування.

Облік робочого часу забезпечується власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом.

Гнучкий режим робочого часу, як правило, не застосовується на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, при багатозмінній організації роботи, а також в інших випадках, обумовлених специфікою діяльності, коли виконання обов`язків працівником потребує його присутності в чітко визначені правилами внутрішнього трудового розпорядку години роботи (торгівля, побутове обслуговування населення, вантажно-розвантажувальні роботи, робота транспорту тощо) або коли такий режим є несумісним з вимогами щодо безпечних умов праці.

У разі виробничо-технічної необхідності та/або для виконання невідкладних чи непередбачуваних завдань власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган може тимчасово (на термін до одного місяця протягом календарного року) застосовувати до працівників, яким установлено гнучкий режим робочого часу, загальновстановлений на підприємстві, в установі, організації графік роботи. При цьому норми частини третьої статті 32 цього Кодексу не застосовуються.

У разі відрядження на працівника поширюється режим робочого часу того підприємства (установи, організації), до якого (якої) його відряджено.

Застосування гнучкого режиму робочого часу не тягне за собою змін в нормуванні, оплаті праці та не впливає на обсяг трудових прав працівників.

Дистанційна (надомна) робота - це така форма організації праці, коли робота виконується працівником за місцем його проживання чи в іншому місці за його вибором, у тому числі за допомогою інформаційно-комунікаційних технологій, але поза приміщенням роботодавця.

При дистанційній (надомній) роботі працівники розподіляють робочий час на свій розсуд, на них не поширюються правила внутрішнього трудового розпорядку, якщо інше не передбачено у трудовому договорі. При цьому загальна тривалість робочого часу не може перевищувати норм, передбачених статтями 50 і 51 цього Кодексу.

Виконання дистанційної (надомної) роботи не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників.

При цьому, якщо працівник і роботодавець письмово не домовились про інше, дистанційна (надомна) робота передбачає оплату праці в повному обсязі та в строки, визначені діючим трудовим договором»;

Відповідно до частини першої статті 113 КЗпП України, із змінами, внесеними Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), що набув чинності 02 квітня 2020 року, час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Стаття 113 КЗпП України викладена у редакції: «Час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра або посадових осіб.

За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Час простою з вини працівника не оплачується.

На період освоєння нового виробництва (продукції) власник або уповноважений ним орган може здійснювати робітникам доплату до попереднього середнього заробітку на строк не більш як шість місяців».

Bідповідно до cтатті 142 KЗпП України, трудовий розпорядок нa підприємствах, в yстановах, організаціях визнaчається правилами внутрішнього трудового розпорядку, якi затверджуються трудовими колективами зa поданням влaсника або уповноваженого ним oргану і вибoрним органом первинної пpофспілкової організації (пpофспілковим представником) нa основі типoвих правил.

Пpавилами внутрішнього трудового розпорядку визнaчаються права тa обов`язки пpацівників і aдміністрації, визначається час пoчатку і зaкінчення роботи, зoбов`язання aдміністрації організувати облік явки нa роботі i залишення роботи тoщо.

Питання нeобхідності присутності aбо відсутності нa роботі пpацівників у pазі простою мoже бути виpішено у Правилах внутрішнього трудового розпорядку пiдприємства.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах із Концерном «МТМ», де працює на посаді провідного бухгалтера сектору бухгалтерського та податкового обліку витрат Заводського району головної бухгалтерії Концерну «МТМ».

Відповідно до Колективного договору № 35 між роботодавцем та трудовим колективом Концерну «Міські теплові мережі: Працівники Підприємства зобов`язані: п 3.1.4 Працівник Виконувати накази та розпорядження дирекції Підприємства, безпосередніх керівників, внутрішні положення, інструкції та інші локальні нормативні акти Підприємства. Підприємство по відношенню до працівників зобов`язано: 4.1.8 Контролювати суворе дотримання трудової дисципліни, 4.1.11 Організовувати облік робочого часу. 5.5 У зв`язку з виробничою необхідністю встановлений режим роботи може бути змінений на підставі наказу директора Підприємства з обов`язковим попередженням про це працівників.

Згідно зі статутом Концерн «МТМ», він підпорядкований, підзвітний і підконтрольний Запорізькій міській раді, та є комунальним підприємством.

Позивача було ознайомлено із вимогами про необхідність проведення щеплення від COVID-19 або надати документ, який свідчить про наявність абсолютних протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

З метою забезпечення виконання вимог Постанови №1236, Концерном «Міські теплові мережі» видано накази від 18.10.2021 №2663 та від 29.10.2021 №2762.

Так, наказами по Концерну «МТМ» від 18.10.2021 №2663 та від 29.10.2021 №2762 для попередження розповсюдження нової короновірусної інфекції та запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19 серед працівників Концерну, враховуючи встановлення з 00 годин 00 хвилин 18.10.2021 на території Запорізької області «червоного» рівня епідеміологічної небезпеки на підставі позачергового засідання місцевої комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій м.Запоріжжя (протокол від 16.10.2021 №36), встановлено для директорів філій та керівників структурних підрозділів:

забезпечити безперебійну роботу підприємства в період карантину кількістю працівників 1/3 від фактичної чисельності, на робочих місцях залишати переважно вакцинованих працівників;

посилити інформаційно-роз`яснювальну роботу серед підлеглих працівників з питань запобігання розповсюдження COVID-19, приділивши особливу увагу необхідності проведення вакцинації проти COVID-19;

організувати роботу підлеглих працівників на час карантину наступними способами:

-надання працівникам щорічних основних та додаткових відпусток, інших оплачуваних відпусток, передбачених законодавством;

-надання відпусток без збереження заробітної плати за заявою працівників;

-тимчасове запровадження дистанційної роботи;

-введення простою.

Згідно з Актом простою від 11.11.2021 року комісія у зв`язку із ростом захворюваності COVID-19 та з метою попередження розповсюдження коронавірусної інфекції серед працівників Концерну «МТМ», згідно постанови КМУ від 09.12.2020 №1236, згідно з наказом підприємства від 18.10.2021 №2663 «Про попередження розповсюдження нової коронавірусної інфекції», для наступних працівників з 11.11.2021 року починається цілозмінний простій з частковим збереженням заробітної плати (в розмірі 2/3 встановленого посадового окладу): ОСОБА_1 . Напроти прізвища ОСОБА_1 підпис відсутній. У зв`язку з відмовою ОСОБА_1 від ознайолмлення з Актом 11.11.2021 року складено акт про відмову ОСОБА_1 від ознайомлення з Актом про простій. Вказаний акт підписано членами комісії: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Зі службової записки головного бухгалтера від 11.11.2021 року №210/1 ОСОБА_5 на ім`я начальника управління з персоналу ОСОБА_6 повідомлено, що згідно п.3 наказу Концерну №2158 від 30.08.2021 «Про створення робочої групи з впровадження програми ERP» ОСОБА_1 була увільнена від основних посадових обов`язків на період впровадження програми ERP. Але, у зв`язку з тим, що відсутня виробнича можливість з листопаду 2021 року для впровадження програми запропоновано встановити простій для провідного бухгалтера сектору бухгалтерського та податкового обліку витрат Заводського району ОСОБА_1 з 11.11.2021 за домашньою адресою.

На виконання вимог Постанови №1236 та наказів Концерну «МТМ» від 18.10.2021 №2663 та від 29.10.2021 №2762, ОСОБА_1 було встановлено простій з 11.11.2021 згідно з наказом Концерну «МТМ» від 11.11.2021 № 3011, у зв`язку з неможливістю організувати для неї дистанційну роботу із застосуванням інформаційно-комунікаційних технологій, необхідних для виконання трудових обов`язків поза приміщенням роботодавця.

У зв`язку із ненаданням ОСОБА_1 заяви про знаходження за домашньою адресою на період простою, встановлено на період простою перебування ОСОБА_1 на робочому місці за адресою: адміністративна будівля по вул. Фундаментальна, 3, 2 поверх, кабінет №7.

Як зазначено у наказі, його винесено на підставі Постанови КМУ від 09.12.2020 року №1236, наказу Концерну «Міські теплові мережі» від 18.10.2021 року №2663 «Про попередження розповсюдження нової коронавірусної інфекції» у зв`язку із неможливістю організувати дистанційну роботу із застосуванням інформаційно-комунікаційних технологій, необхідних для виконання трудових обов`язків поза приміщенням роботодавця(ст.60-2 КЗпП).

Простій було встановлено зі збереженням 2/3 окладу ОСОБА_1 (ч.1 ст.113 Кодексу законів про працю України).

На запит ОСОБА_1 від 30.11.2021 року відповідачем надано відповідь від 10.12.2021 року №6522/25 у якій повідомлено про відсутність виробничої можливості для впровадження ERP з листопаду 2021 року. Також зауважено, що вона відмовився надати заяву для знаходження на період простою за домашньою адресою, а тому вона має залишатися на території підприємства, на робочому місці, визначеному наказом. Але, у зв`язку із ростом захворюваності і для запобігання поширення інфекції, ще раз запропоновано надати заяву для знаходження на період простою за домашньою адресою.

Згідно з Наказом № 224 від 28.01.2022, з 01.02.2022 працівникам Концерну «МТМ», у т.ч. позивачу, простій припинено.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у простої з 11.11.2021 до 31.01.2022. У цей період вона отримувала заробітну плату у розмірі 2/3 тарифної ставки, що підтверджено відповідною довідкою.

Крім того, ОСОБА_1 підтвердила факт ознайомлення із вищезазначеними наказами, актом простою і не заперечувала, що відмовилась подати роботодавцю заяву про перебування під час простою за домашньою адресою.

Оголошення відповідачем простою з 11.11.2021 до 30.01.2022 здійснено під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2» (згідно постанови Кабінету Міністрів України № 1096 від 20.10.2021) керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій ухвалено забезпечити: контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком № 2153, із подальшими змінами, та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; а також

- взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

За таких обставинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з урахуванням відповідних змін у законодавстві України про працю: карантин це форс-мажорні обставини; внаслідок оголошення простою на підприємстві під час карантину працівник продовжує рахуватися в трудових відносинах з підприємством; відповідно до ч. 1 ст. 113 КЗпП працівнику оплачується час простою з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу); згода працівника на простій у зв`язку з форс-мажорними обставинами (навіть формальна) не потрібна, роботодавець може все оформити своїм наказом; час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого КМУ, оплачується з розрахунку не нижче від 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) (ч. 1 ст. 113 КЗпП України).

Пунктом 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» (зі змінами) рекомендовано органам виконавчої влади, іншим державним органам, органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності забезпечити: на період дії карантину з метою обмеження скупчення осіб в транспорті та на шляхах прямування на роботу (з роботи) застосування за можливості гнучкого режиму робочого часу, який, зокрема, передбачає різний час початку і закінчення роботи для різних категорій працівників, позмінну роботу працівників, а за технічної можливості - також роботу в режимі реального часу через Інтернет із збереженням заробітної плати, дистанційну (надомну) роботу.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції у тому, що у роботодавця були обґрунтовані підстави для оголошення простою, не з вини працівників для певної категорії працівників, з метою недопущення розповсюдження коронавірусної інфекції, а також у зв`язку з відсутністю можливості забезпечити дистанційною роботою провідного бухгалтера сектору бухгалтерського та податкового обліку витрат Заводського району, і керівник Концерну «МТМ», на якого було покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх працівників комунального підприємства та відповідно його безперервної роботи, правомірно прийняв рішення про оголошення простою на підприємстві для окремих працівників, а отже, підстави для визнання незаконним та скасування наказу про оголошення простою відстуні.

Оголошення простою не є порушенням права позивача на працю, визначене ст. 43 Конституції України, оскільки за нею зберігається робоче місце, заробітна плата у розмірі 2/3 тарифної ставки, трудовий договір з нею не припинений, обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людей, які є працівниками комунального підприємства, а відповідно і забезпечення стабільної та безперервної роботи вказаного підприємства.

Крім того, як встановлено судом, присутність або відсутність працівника на роботі під час простою не впливає на оплату праці за час простою, а ОСОБА_1 сама обрала спосіб перебування на простої, відмовившись подати заяву про перебування за домашньою адресою, а відтак, знаходження позивача на робочому місці, та отримання лише 2/3 частини ставки, не є підставою для скасування оспорюваного наказу.

Колегія суддів враховує ту обставину, що на момент розгляду справи, наказ про відсторонення ОСОБА_1 від роботи скасовано, вона продовжує працювати та отримує заробітну плату згідно з умовами трудового договору,

Приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Тож, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстави для його скасування відсутні, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2022 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2022 року у цій справі залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 06 квітня 2023 року.

Головуючий:

Судді: