ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 року м.Суми

Справа №591/1407/20

Номер провадження 22-ц/816/454/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 січня 2023 року, в складі судді Сидоренко А.П., постановлене у м. Суми, повний текст судового рішення виготовлено 30 січня 2023 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду в березні 2020 року, позивач просив суд виселити свого батька ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належить йому на праві приватної власності. Стягнути з відповідача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору.

Свої позовні вимоги мотивував тим, щозгідно договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2001 року він є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира була придбана до повноліття власника, в зв`язку з чим в його інтересах діяв відповідач, який є його батьком. З 1999 року, після фактичного розлучення батьків, позивач постійно мешкав з матір`ю та із бабусею по материній лінії. Батько фактично перестав бути членом його сім`ї власника квартири. Враховуючи поняття сім`ї, яке закріплено у Сімейному кодексі України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. В даному випадку позивач та відповідач спільно не проживають з 1999 року, не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків. Враховуючи той факт, що позивач не мав можливості сам мешкати до повноліття в квартирі, власником якої він є, в квартирі мешкав відповідач до моменту, коли ОСОБА_1 зможе розпоряджатись своїм майном в повному обсязі. В січні 2020 року, позивач, якому виповнилось 24 роки, виявив бажання самостійно мешкати в квартирі за зазначеною адресою, та на власний розсуд розпорядитись своєю власністю. В зв`язку із чим він звернувся до відповідача з проханням звільнити квартиру. У відповідача є інше житло, де він і зареєстрований, а саме трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідач відмовився звільнити квартиру та більш того, почав йому погрожувати. Крім того, під час проживання в даній квартирі відповідачем не сплачувались комунальні платежі, що призвело до утворення заборгованості в сумі 38184,16 грн. На даний час вказану суму за виконавчими провадженнями сплачує позивач. Крім додаткових витрат, пов`язаних із сплатою боргу відповідача, позивач обмежений у праві виїзду за кордон до повного погашення суми заборгованості. 20 січня 2020 року позивач звернувся до Сумського відділу поліції із заявою про безпідставне проживання в його власній квартирі ОСОБА_2 . Листом від 13 лютого 2020 року позивачу надійшла відповідь про відсутність ознак кримінального правопорушення в діях ОСОБА_2 , в зв`язку з чим він може звернутись до суду за захистом своїх цивільних прав в судовому порядку. 25 лютого2020 року позивачем була направлена письмова вимога про звільнення відповідачем його помешкання, яку відповідач залишив без уваги.

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 14.12.2021 року позов було задоволено.

За заявою відповідача ухвалою цього суду від 15.06.2022 заочне рішення скасовано.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 19 січня 2023 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_3 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в сумі 840 грн. 80 коп.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що обставин, які б вказували на згоду позивача, як власника житлового приміщення, на проживання в ньому відповідача, а також погодження сторонами умов та строку такого проживання в судовому засіданні встановлено не було. Крім того, спірне житло не є єдиними житлом відповідача у розумінні статті 8 Конвенції, оскільки він є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , в якій і зареєстроване його місце постійного проживання, отже втручання у його право на спірне житло є пропорційним із законною метою позивача користування своєю власністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення судупершої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що позивач на час придбання спірної квартири мав вік п`яти років, а тому не мав власних коштів на придбання спірної квартири. Зазначає, що ним були надані позивачу його особисті грошові кошти на вказану квартиру. Крім того, у зазначеній квартирі ним було зроблено ремонт. Вказує, що з 2009 року він проживає з жінкою, з якою вони мають двох дітей. Всі вони вчотирьох проживають у спірній квартирі. Вказує, що враховуючи вказані обставини він в`їхав у спірну квартиру на законних підставах. Крім того, суд виніс рішення про його виселення без надання йому іншого житлового приміщення, не врахувавши те, що він виховує двох неповнолітніх дітей від іншого шлюбу. Хоча він і є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , проте проживати в ній він не може, оскільки там мешкають його мати, брат та його дружина з дітьми.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній з нею не погоджується та зазначає, що у відповідача є інше житло, де він зареєстрований, а саме трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Вказує, що відповідач на власний розсуд прийняв рішення про проживання в спірній квартирі, оскільки її власник на момент набуття права власності був неповнолітнім. Крім того, власником спірної квартири є саме позивач, на підставі договору купівлі - продажу. Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник позивача апеляційну скаргу не визнала і підтримала рішення суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скаргапідлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, позивач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2001 року (т. 1 а.с.6-7). Вказана квартира була придбана до повноліття власника, в зв`язку з чим в інтересах ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 діяв відповідач ОСОБА_2 , який на той час був його законним представником.

Шлюб між батьками позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано 16 серпня 2005 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (т. 1 а.с.14).

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 05.09.1991 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Має двох малолітніх дітей ОСОБА_4 27.06.2012 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно довідки міського єдиного інформаційно-розрахункового центру №348/121899 за адресою АДРЕСА_1 значиться зареєстрованим лише ОСОБА_1 (т.1 а.с. 12).

З довідки відділу реєстрації місця проживання управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради від 10 березня 2020 року вбачається, що відповідач ОСОБА_2 має зареєстроване місце постійного проживання за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 23).

25 лютого 2020 року позивачем ОСОБА_1 на адресу відповідача ОСОБА_2 направлено вимогу про виселення, в якій пропонував відповідачу самостійно залишити квартиру по причині незаконного перебування в ній (т. 1 а.с.8).

З копії постанови Зарічного відділу державної виконавчої служби м. Суми від 06 листопада 2017 року вбачається, що відносно боржника ОСОБА_1 відкрито виконавче провадження ВП 54878008 за судовим наказом №591/3364/17 виданий 26 серпня 2017 року про стягнення на користь ТОВ «Сумитеплоенерго» боргу за надані послуги у розмірі 18418,52 грн. та судового збору у розмірі 800 грн. (т. 1 а.с.10).

З копії постанови Зарічного відділу державної виконавчої служби м. Суми від 12 квітня 2017 року вбачається, що відносно боржника ОСОБА_1 відкрито виконавче провадження ВП 53739648 за судовим наказом №591/4687/16 виданий 12 листопада 2016 року про стягнення на користь ТОВ «Сумитеплоенерго» 19765, 64 грн. заборгованості та судовий збір 689 грн. (т. 1 а.с.11).

З довідки Сумського відділу поліції ГУНП в Сумській області від 31 січня 2020 року вбачається, що у період з 20 січня 2020 року по 30 січня 2020 року розглянуто звернення ОСОБА_1 , в якому просив провести профілактичну бесіду з батьком ОСОБА_2 , який відмовляється покидати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , в якій не прописаний та відмовляється сплачувати платежі за комунальні послуги (т. 1 а.с.9).

25 лютого 2020 року позивачем ОСОБА_1 направлялася письмова вимога на ім`я відповідача ОСОБА_2 про звільнення відповідачем його помешкання (т. 1 а.с.8).

З довідки Державного реєстру речових справ на нерухоме майно вбачається, що відповідач є власником нерухомого майна та на праві спільної сумісної власності володіє часткою квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що виникло на підставі свідоцтва про право власності від 31 травня 2005 року (т. 1 а.с. 240-244).

Як підтвердив відповідач в суді, він проживає в квартирі з 2009 року, а його доньки з дня їх народження і на даний час проживають з ним трьох, оскільки мати дітей їх залишила. Дійсно він не сплачує комунальні послуги після того, як син зателефонував йому і запропонував виселитися, при тому, що сам син в квартирі ніколи не проживав, при відсутності з його боку заперечень. Мати сина залишила його ще у малолітньому віці і поїхала проживати до Євпаторії, а він займався вихованням сина разом із своєю матір`ю, проживаючи в квартирі по АДРЕСА_4 . Після завершення ремонту у спірній квартирі з 2009 року спочатку проживав один, а після народження дівчат разом з ними.

Представник позивача факт проживання відповідача в квартирі визнала, але повідомила, що про обставини проживання малолітніх дітей у квартирі їй не було відомо і тому вимога була заявлена тільки до одного відповідача. Позивач вже протягом 6 місяців мешкає за межами країни в Германії.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Водночас, відповідно до статті 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Колегія суддів звертає увагу на те, що 28.06.2013 року позивачеві виповнилося 18 років, проте із даним позовом останній звернувся лише в березні 2020 року, тобто, фактично відповідач проживав у спірній квартирі після досягнення позивачем 18 років протягом більш 7 років, при відсутності заперечень останнього щодо такого проживання, що свідчить про згоду останнього на таке проживання та виникнення у відповідача права користування спірною квартирою, а тому висновки суду першої інстанції щодо відсутності згоди позивача як власника житлового приміщення на проживання в ньому відповідача є помилковими та не відповідають фактичним обставинам справи.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що доказів того, що між сином та батьком було погоджено саме платне користування останнього спірною квартирою, позивачем до суду надано не було, а представлені документи щодо існування заборгованості за комунальні послуги вказують, що він ухиляється від їх оплати за утримання своєї власності, притому, що відповідно до ч.4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.

За змістом частини 2 даної статті цього Кодексу власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

З матеріалів справи вбачається, що позивачеві нараховувалася плата за спожиті комунальні послуги, які він також має нести, як власник спірної квартири, проте з наданих позивачем доказів вбачається, що останній не несе таких витрат, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість з їх оплати, яка стягується з нього останнього в примусовому порядку.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Європейський суд з прав людини констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем». «Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». «Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не має легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…». «Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» («KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE», № 30856/03, § 40, 41, 42,43 ЄСПЛ, від 02.12. 2010).

Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, серед яких є сплив строку, на який було встановлено сервітут, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач, як батько позивача є членом сім`ї позивача в розумінні ст. 3 СК України, оскільки сім`я створюється на підставі кровного споріднення. Обставини того, що батько позивача проживає в квартирі разом із двома іншими малолітніми дітьми не було спростовано представником позивача, а тому порушення питання виселення тільки батька, притому, що останній має на утриманні ще двох малолітніх дітей, колегія суддів розцінює як недобросовісну поведінку позивача, який приховав факт, що має суттєве значення для справедливого вирішення спору, бо доля малолітніх дітей стосовно забезпечення їх житловим приміщенням залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Частиною 2 ст. 13 ЦК України визначено межі здійснення цивільних прав, зокрема, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Доводи відповідача, що ним бути використані власні гроші для придбання синові квартири у малолітньому віці, щоб в подальшому квартиру не переоформляти з нього на сина, доводять в даному випадку, що заявлені позивачем, як власником квартири, вимоги про фактичне виселення не тільки батька, але і його доньок, свідчать про недодержання позивачем моральних засад суспільства.

Вселення відповідача до квартири дійсно відбулось до досягнення позивачем повноліття, але з досягненням ним повноліття подальше проживання батька в квартирі продовжувалося без узгодження сторонами питання платного користування квартирою. Враховуючи тривалий час використання спірної квартири відповідачем під житло як для себе, так і для малолітніх дітей, фактичне проживання його родини в квартирі по АДРЕСА_4 , яка перебуває у спільній сумісній власності, де відповідач має незначнуідеальнучастку власності на цю квартиру, розмір якої не забезпечить вже створені умови проживання для малолітніх дітей у спірній квартирі, колегія суддів дослідив матеріали справи в їх сукупності із новими обставинами доведеними в апеляційному суді, визнає висновки суду першої інстанції про задоволення позову помилковими .

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідача без надання йому іншого житлового приміщення, ні співрозмірність такого виселення відповідній меті, враховуючи те, що на момент розгляду справи в країні введено військовий стан, а сам позивач перебуває за межами України. Разом з тим, обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті8Конвенції (див. mutatismutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що заявлена позивачем вимога виселення відповідача разом із неповнолітніми дітьми, які фактично також набули право користування спірною квартирою та не мають іншого окремого житла, обґрунтована лише його наміром проживати в спірній квартиріта нею розпорядитися,без дотримання житлових прав її мешканців , при тому, що він фактично не позбавлений такого права. Виселеннявідповідача та двох його малолітніх доньок не може бути співмірними та переслідувати легітимну мету власника квартири і буде втручанням у право на житло в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що виселяючи відповідача із спірної квартири, позивач фактично ставить питання і про виселення неповнолітніх дітей відповідача, який виховує їх самостійно, проте при заявленні даних вимог не залучає до справи органу опіки та піклування.

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Оскільки цей спір безпосередньо стосується права неповнолітніх дітей на користування житлом, то відповідно до статті 19 СК України участь органу опіки та піклування у розгляді такої справи є обов`язковою.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 592/152/17 (провадження № 61-17115св18)

На підставі викладеного, відповідно до ст. 376 ЦПК України через неповне з`ясування обставин, що мають значення, порушення норм процесуального, суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та приймає нове про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК з позивача слід стягнути фактично понесені судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 1261 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 січня 2023 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1261 гривні.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 квітня 2023 року.

Головуючий - С. С. Ткачук

Судді: О. Ю. Кононенко

О. І. Собина