ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2384/23 Справа № 202/7942/20 Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 27 жовтня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Третя дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним рішення органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло, скасування запису про державну реєстрацію права власності, припинення права власності, визнання недійсним договору іпотеки, скасування запису про іпотеку та запису про обтяження, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з уточненим, 14 червня 2021 року, позовом до ОСОБА_1 , Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Третя дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним рішення органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло, скасування запису про державну реєстрацію права власності, припинення права власності, визнання недійсним договору іпотеки, скасування запису про іпотеку та запису про обтяження, мотивуючи його тим, що заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 листопада 2016 року за позовом ОСОБА_1 її, ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 було визнано такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 . 13 січня 2017 року на підставі даного рішення суду її було знято з реєстрації місця проживання у вказаній квартирі. Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 червня 2019 року вищевказане заочне рішення було скасовано та справу призначено до судового розгляду. Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 був задоволений частково, а саме визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , в іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вказувала, що після цього 23 жовтня 2020 року було поновлено її реєстрацію в квартирі АДРЕСА_1 . Отже, вона має право на приватизацію 1/2 частини цього житла.

Зазначала, що також було з`ясовано, що після визнання її такою, що втратила право користування квартирою на підставі заочного рішення, яке в подальшому було скасовано, рішенням органу приватизації №3/91-18 від 10 вересня 2018 року квартиру АДРЕСА_1 було передано у приватну власність ОСОБА_1 , який отримав на своє ім`я свідоцтво серії №91-И-18 від 10 вересня 2018 року про право власності на це житло.

Крім того, відповідно до отриманої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 01 грудня 2020 року ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. в реєстрі за №3-477, згідно з яким квартиру АДРЕСА_1 було передано в іпотеку ОСОБА_3 в рахунок забезпечення основного зобов`язання на суму 300 000 грн.

Посилаючись на те, що вказаними діями було порушено її право на приватизацію, а тому просила суд визнати недійсним рішення органу приватизації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №3/91-18 від 10 вересня 2018 року про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло серії № НОМЕР_1 , видане 10 вересня 2018 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 ; скасувати запис №29532477 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 та припинити право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір іпотеки від 01 грудня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. в реєстрі за №3-477, скасувати запис про іпотеку №39462348 та запис про обтяження №39461612, які внесені на підставі цього договору, стосовно квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 27 жовтня 2022 рок позов задоволено частково. Визнано недійсним рішення органу приватизації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №3/91-18 від 10 вересня 2018 року про передачу ОСОБА_1 у приватну власність квартири АДРЕСА_1 . Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло серії НОМЕР_1 , видане 10 вересня 2018 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 . Припинено право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 . Визнано недійсним договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 , укладений 01 грудня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. та зареєстрований у реєстрі за№ 3-477. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилково висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Вказував, що прав позивачки він не порушував. Наголошував на тому, що позивачка не була наймачем житла та не мала права на приватизацію спірної квартири.

Позивачка ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Наголошувала на тому, що доводи апеляційної скарги є надуманими та спростовуються вірно встановленими судом першої інстанції обставинами справи. Її реєстрацію у спірній квартирі було поновлено, а тому вона має права на її приватизацію.

28 лютого 2023 року від відповідача ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з неможливістю його прибуття до суду на 28 лютого 2023 року.

Вказане клопотання до задоволення не підлягає, оскільки до нього не долучено жодних належних та допустимих доказів (т.2 а.с.114).

Крім того, Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц (провадження №61-44667св18) зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Враховуючи розумні строки розгляду справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщеного відповідача ОСОБА_3 .

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 06 липня 1963 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради ОСОБА_5 був виданий ордер на зайняття житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 на сім`ю: дружина ОСОБА_6 , син ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_7 .

У 2011 році основний квартиронаймач ОСОБА_5 та його дружина ОСОБА_6 померли.

Після їх смерті в квартирі залишилися зареєстрованими ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та її син ОСОБА_4 .

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовом, в якому просив визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 був задоволений частково, а саме визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного судового рішення 13 січня 2017 року ОСОБА_2 було знято з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Після цього, в 2018 році ОСОБА_1 звернувся до органу приватизації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою про передачу йому у приватну власність квартири АДРЕСА_1 .

За результатами розгляду цієї заяви органом приватизації було прийнято рішення №3/91-18 від 10 вересня 2018 року про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_1 .

На підставі цього рішення 10 вересня 2018 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради ОСОБА_1 було видано свідоцтво серії №91-И-18 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В подальшому в травні 2019 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про перегляд даного заочного рішення.

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 червня 2019 року ОСОБА_2 було поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, заочне рішення від 14 листопада 2016 року скасовано, а справу призначено до судового розгляду.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 був задоволений частково, а саме суд визнав ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено.

23 жовтня 2020 року було поновлено реєстрацію ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 .

Також судом установлено, що 01 грудня 2020 року ОСОБА_1 з ОСОБА_3 уклав договір іпотеки, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. та зареєстрований у реєстрі за №3-477, відповідно до якого передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 в рахунком виконання у строк до 07 грудня 2020 року зобов`язання за договором позики грошей на суму 300 000 грн.

Заявляючи позовні вимоги позивач посилалась на те, що у зв`язку з одноособовою приватизацією ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 без її згоди та переданням ним в іпотеку цього майна, на яке накладено обтяження, порушено її право на приватизацію цього житла, оскільки рішення суду від 14 листопада 2016 року, яким її було визнано такою, що втратила право користування цим житлом, скасовано.

Як установлено в судовому засіданні місцевим судом, між позивачем і відповідачем ОСОБА_2 існує спір щодо користуванням останньою квартирою АДРЕСА_1 .

На час приватизації відповідачем ОСОБА_1 вказаної квартири та видачі йому органом приватизації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради свідоцтва про право власності на житло було чинним заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 листопада 2016 року про визнання позивача такою, що втратила право користування цією квартирою, що стало підставою для зняття її з реєстрації за вказаною адресою. Як наслідок, відповідач ОСОБА_1 одноособово набув спірну квартиру у власність у порядку приватизації. Однак, у подальшому вказане заочне рішення суду було скасовано та в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірною квартирою, відмовлено. Оскільки скасоване судове рішення жодних правових наслідків не породжує, ОСОБА_2 не втратила право на проживання та користування квартирою АДРЕСА_1 . Відтак, позивач, згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», мала право на приватизацію квартири разом із відповідачем ОСОБА_1 .

Однак приватизація спірної квартири була проведена без згоди та участі позивача.

З урахуванням зазначених вище обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачкою доведено факт порушення її прав діями відповідача ОСОБА_1 та, як наслідок, підстави для часткового задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Практика ЄСПЛ визначає, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частинами третьою, п`ятою статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон №2482-XII) передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Згідно з частиною першою статті 2 та статті 3 Закону №2482-XII до об`єктів приватизації (далі квартири (будинки) належать: квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму; незаселені квартири, частини будинків, одноквартирні будинки після закінчення їх будівництва, реконструкції, ремонту та поточного звільнення. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону №2482-XII, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону.

Згідно з положенням статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

У свою чергу суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Колегія суддів звертає увагу на те, що 06 липня 1963 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради ОСОБА_5 був виданий ордер на зайняття житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 на сім`ю: дружина ОСОБА_6 , син ОСОБА_1 (відповідач), дочка ОСОБА_7 (позивачка).

Тобто позивачка має статус, аналогічний статусу відповідача ОСОБА_1 , та доводи його апеляційної скарги в частині того, що позивачка не була наймачем житла (спірної квартири) та не мала права на приватизацію спірної квартири відхиляються.

Як визначено частиною другою статті 8 Закону №2482-XII, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Таким чином, умовою для здійснення приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження.

Наслідком порушення вимог частини другої статті 8 Закону №2482-XII є визнання приватизації недійсною.

Згідно з пунктом 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року №56 (далі Положення), передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

За змістом пунктів 20,21 зазначеного Положення при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення.

У довідці зазначаються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону №2482-XII.

Отже, права фізичної особи на приватизацію житлового приміщення залежать від наявності чи відсутності у цієї особи права на проживання у об`єкті приватизації.

Право на приватизацію житлового приміщення безпосередньо залежить від того, чи було таке приміщення постійним місцем проживання особи.

Право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду названим органом у строк, передбачений чинним законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 є зареєстрованим місцем проживання (та фактичним місцем проживання) як позивачки, так і відповідача ОСОБА_1 . Приватизація квартири та отримання свідоцтва про право власності на квартиру виключно відповідачем (здійснене останнім під час дії заочного рішення, яке наразі скасоване) дійсно порушує права позивачки, які підлягають судовому захисту, та доводи апеляційної скарги відповідача це не спростовують.

Місцевим судом вірно установлено, що відповідач ОСОБА_1 протиправно приватизувавши квартиру та отримавши на неї свідоцтво про право власності, безпідставно (знаючи що існує спір стосовно квартири) уклав 01 грудня 2020 року договір іпотеки за умовами якого передав квартиру в іпотеку ОСОБА_3 .

Статтями 203,215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи питання про недійсність правочину судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4,10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3,15,16 ЦК України, якими передбачено, зокрема, право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Відповідно до статей 16,203,215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

У зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для визнання недійсним договору іпотеки.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 27 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.