Справа № 211/2452/22
Провадження № 2/211/520/23
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
17 січня 2023 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі :
головуючого судді Середньої Н.Г.,
за участю секретаря судового засідання Бехало В.В.,
у відсутність сторін,
розглядаючи у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Українська товарна біржа «ТБУ» про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на нерухоме майно,
позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача ОСОБА_2 та просить визнати дійсним договір купівлі-продажу № 460552 від 10.07.1999, укладеного між сторонами на товарній біржі, визнавши за нею право власності на 1/2 частку будинку АДРЕСА_1 , посилаючись на відсутність нотаріального посвідчення угоди. В обґрунтування позову зазначено, що 10 липн6я 1999 року між нею та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку «А» за АДРЕСА_1 житловою площею 33,6 кв.м., загальною 59,3 кв.м., 1/2 частину сараю «Б», 1/2 частину сараю «В». Вказаний договір було укладено на Українській товарній біржі «ТБУ» без нотаріального посвідчення угоди. Інша частина будинку належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Наразі у неї виникла необхідність відчужити належне їй нерухоме майно, однак під час попереднього оформлення проекту договору купівлі-продажу нотаріус відмовив їй у нотаріальному посвідченні договору у зв`язку з відсутністю обов`язковості нотаріального посвідчення договору. Оскільки на момент укладання вказаного договору був чинним закон України «Про товарну біржу», відповідно до умов якого договори, оформлені товарною біржою, визнавалися дійсними, а сам правочин купівлі-продажу було вчинено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства, просить вимоги задовольнити.
Ухвалою суду від 25 липня 2022 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою суду від 13 вересня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
У судове засідання сторони не з`явилися.
Позивач звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, вимоги позову підтримав з підстав, викладених в тексті позову.
Відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином у порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України, причини неявки суд не повідомив, відзив на позов до суду не надав.
Представник третьої особи письмових заперечень до суду не направив.
Враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та відсутність заяви позивача про розгляд справи в заочному порядку з винесенням по справі заочного рішення, що є обов`язковою підставою для розгляду справи в заочному порядку (пункт 4 частини першої статті 280 ЦПК України), суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутність на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.
Як встановлено судом, згідно наданої до суду копії договору купівлі-продажу нерухомості реєстраційний № 460552, укладеного 10 липня 1999 року на Українській товарній біржі, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 придбала 1/2 частку житлового будинку «А» за АДРЕСА_1 житловою площею 33,6 кв.м., загальною 59,3 кв.м., 1/2 частину сараю «Б», 1/2 частину сараю «В», який належав продавцю на підставі рішення суду від 22.12.1978 (а.с. 9 копія договору). Нотаріально сторони договір не посвідчили.
Відповідно до статей 57, 58 Конституції України, статті 5 ЦК України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Так, згідно пункту 1 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.
Відповідно до абзацу 1 пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України до цивільних відносин, яки виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов`язків, що виникли або породжують існувати після набрання ним чинності.
Оскільки договір був фактично укладений у 1999 році, тому до правовідносин, що виникли слід застосовувати ЦК України в редакції, яка діяла з 1963 року (далі ЦК УРСР).
Пунктом 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, визначено, що правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.
Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР зальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (ст. 75 ЦК УРСР).
Відповідно до статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Частиною першою статті 80 ЦК УРСР визначено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.
Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (частина 2 статті 80 ЦК УРСР).
Так, позивачем не дотримано строк позовної давності з урахування часу виникнення спірних правовідносин (укладений договір купівлі-продажу зареєстровано товарною біржею у 1999 році), оскільки позивач звернулася до суду у липні 2022 року, тобто з пропуском встановленого статтею 71 ЦК УРСР строку позовної давності.
Клопотання про поновлення такого строку із зазначенням поважності причин пропуску у матеріалах справи відсутнє.
Крім того, у статті 15 Закону України «Про товарну біржу» вказано, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
Разом із тим, згідно з роз`ясненнями Міністерства юстиції України від 10 квітня 1998 року № 17-12/44 «Щодо діяльності товарних бірж» передбачено особливі умови щодо договорів купівлі-продажу будинку (його частини). Якщо хоча б однією із сторін є громадянин, вважається, що такі договори, укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги згідно зі ст. 47 ЦК УРСР тягне недійсність договору.
Також у вказаному роз`ясненні звертається увага на те, що угоди, зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених.
Згідно зі статтею 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.
Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (стаття 128 ЦК УРСР).
Відповідно до частини першої статті 45, статті 47 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.
Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.
Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).
Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб.
Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі частини другої статті 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 101,102,105, 114, 226 ЦК ).
Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі частини другої статті 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилалася на те, що їй при укладенні договору не було відомо про необхідність реєструвати біржовий договір у нотаріальній конторі, дізналася про обов`язковість нотаріального посвідчення вона лише при зверненні до нотаріуса при відчуженні нерухомого майна, тому просить визнати дійсним спірний договір купівлі-продажу з тих підстав, що між сторонами відбулося повне виконання умов договору.
Відповідно до частини другої статті 47 ЦК УРСР, чинної на час виникнення спірних правовідносин, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Органи БТІ вправі були здійснювати державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна на підставі відповідного договору купівлі-продажу, як правовстановлюючого документа, передбаченого законодавством України.
Разом з тим, згідно наданих до суду письмових доказів, право власності на 1/2 частку нерухомого майна по АДРЕСА_1 за договором від 10.07.1999, у Комунальному підприємстві «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» за ОСОБА_1 не зареєстровано, відповідна відмітка на біржовому договорі відсутня. Тобто вказаний договір позивачем до органу БТІ для реєстрації права власності на частку домоволодіння не надавався, доказів на спростування зазначеного до суду не надано, що ставить під сумнів дійсність договору.
Доказів того, що сторони біржового договору виконали умови цього договору (угоди), до суду не надано.
Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову за недоведеністю
Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні вимог позивачу відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 47, 224, 225, 227 ЦК України (в редакції Закону 1963 року), статями 10, 12,13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України,суд
відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати відшкодуванню не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 23 січня 2023 р.

Суддя Н.Г.Середня