ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1511/21 Номер провадження 22-ц/814/3150/23Головуючий у 1-й інстанції Ситник О.В. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Дряниці Ю.В., Карпушина Г.Л.

секретар: Андрейко Я.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 жовтня 2021 року, постановлене суддею Ситник О.В.

по справі за позовом ОСОБА_1 до Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області про визнання незаконними дій та зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області, та остаточно визначившись з позовними вимогами просила визнати незаконними дії Великосорочинської сільської ради Миргородського району щодо відмови у задоволенні її заяви від 21.02.2021 року та зобов`язати Великосорочинську сільську раду Миргородського району виділити їй у приватну власність земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель комунальної власності, розташованих за межами населеного пункту в натурі на місцевості відповідно до сертифікату на право на земельну частку пай серії РН №782626 виданий Миргородською районною державною адміністрацією Полтавської області 24.05.2005 та зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку пай 24 травня 2008 року за № 286 який підтверджує право на земельну частку (пай) розміром 3,83 в умовних кадастрових гектарах.

Позов обґрунтований тим, що вона працювала в КСП «Нива» Миргородського району Полтавської області та мала право на земельну частку пай, що встановлено рішенням Миргородського міськрайонного суду від 07.02.2005, відповідно до якого зобов`язано Миргородську РДА, яка на той час була розпорядником земель, видати їй сертифікат на право на земельну частку пай в розмірі 3,83 умовних кадастрових гектарів із земель державної власності Савинцівської сільської ради Миргородського району Полтавської області. Також, згідно рішення суду нею було отримано сертифікат серії РН № 782626 від 24.05.2005.

На неодноразові звернення із заявами про виділення їй в натурі земельної ділянки остання в натурі їй на даний час не виділена.

Після останнього звернення 21.02.2021 року до Великосорочинської сільської об`єднаної територіальної громади, рішенням останньої за № 155 від 23.04.2021 відмовлено у задоволенні заяви в зв`язку з її невідповідністю вимогам ч. 7 ст. 118 ЗК України. В мотивування свого рішення зазначила, що на сільську раду не поширюється обов`язок по виконанню судового рішення, оскільки відповідачем у справі є районна державна адміністрація, яка рішення виконала та видала ОСОБА_1 відповідний сертифікат. В самому судовому рішення не йдеться про зобов`язання відповідача виділити останній земельну частку (пай) в натурі (на місцевості).

Вважаючи вищевказане рішення незаконним, як таке, що порушує її право на отримання земельної ділянки та перешкоджає у реалізації законного права на виділення її в натурі, ОСОБА_1 звернулась до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 жовтня 2021 року позов задоволено.

Визнано незаконними дії Великосорочинської сільської ради Миргородського району щодо відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 21.02.2021 року яка отримана відповідачем 25.02.2021 року вх. № 182 та зобов`язано Великосорочинську сільську раду Миргородського району виділити ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель комунальної власності, розташованих за межами населеного пункту в натурі на місцевості відповідно до сертифікату на право на земельну частку пай серії РН № 782626 виданий Миргородською районною державною адміністрацією Полтавської області 24.05.2005 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку пай 24 травня 2008 року за № 286 який підтверджує право на земельну частку ( пай) розміром 3, 83 в умовних кадастрових гектарах.

Стягнуто з Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області судові витрати на користь держави в сумі 3027,14 грн.

Рішення суду обґрунтовано тим, що спір, з огляду на встановлення факту порушення прав ОСОБА_1 , як власника майна, та Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області, як розпорядника земель, необхідно вважати цивільно-правовим, у зв`язку з чим вимога про визнання незаконних дій відповідача підлягає задоволенню.

З огляду на наявність земель запасу, які є комунальною власністю та належать Великосорочинській сільській раді Миргородського району Полтавської області, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, також підлягає задоволенню вимога про виділення земельної ділянки ОСОБА_1 за рахунок зазначених земель.

Не погодившись з вказаним рішенням Великосорочинська сільська рада Миргородського району Полтавської області подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що сертифікат на право на земельну частку був виданий Миргородською РДА 24.05.2005, вже після розподілу земельних ділянок між власниками колишнього КСП «Нива» та затвердження відповідних списків. Вся земля КСП «Нива» була розпайована, нерозподілені земельні ділянки відсутні.

Що стосується відомостей Публічної кадастрової карти України про наявність вільної земельної ділянки площею 12,2192 га, то станом на час розгляду справи проводяться роботи щодо її розподілу.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 02 березня 2022 року апеляційну скаргу Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області задоволено частково.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 жовтня 2021 року скасовано.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області про визнання незаконними дій та зобов`язання вчинити певні дії Великосорочинську сільську раду Миргородського району Полтавської області закрито.

Роз`яснено ОСОБА_1 право на звернення до суду в порядку адміністративного судочинства.

Постановою Верховного Суду від 09 лютого 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Полтавського апеляційного суду від 02 березня 2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 07 лютого 2005 року, яке набрало законної сили 09 березня 2005 року, встановило юридичний факт того, що ОСОБА_1 з 1996 року працювала в КСП «Нива» Миргородського району Полтавської області, на час паювання земель колишнього КСП у 1997 році членських відносин з цим господарством вона не втрачала, однак у списки на отримання земельної частки (паю) включена не була, хоча і проживала на території Савинцівської сільської ради Миргородського району Полтавської області.

Під час складання списку при паюванні землі КСП «Нива» - ОСОБА_1 помилково до нього не включена, хоча вона має право на земельну частку (пай), а тому рішенням суд зобов`язав Миргородську РДА, яка на той час була розпорядником земель, видати ОСОБА_1 . Сертифікат на право на земельну частку (пай) у розмірі 3,83 умовних кадастрових гектарів із земель державної власності Савинцівської сільської ради Миргородського району Полтавської області.

Відповідно до зазначеного рішення ОСОБА_1 отримала Сертифікат про право на земельну частку (пай) від 24 травня 2005 року серія РН № 782626.

Великосорочинська сільська рада Миргородського району рішенням від 23 квітня 2021 року № 155 у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (виділення земельної частки (паю) у натурі (на місцевості) відмовила, у зв`язку з невідповідністю поданої заяви вимогам частини сьомої статті 118 ЗК України, оскільки рішення суду не зобов`язувало відповідача виділити ОСОБА_1 земельну частку (пай) в натурі (на місцевості).

Задовольняючи позовні вимоги місцевий суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на вільні землі запасу на території Великосорочинської сільської ради.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України).

Частиною другої статті 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільгосппідприємствам, сільгоспкооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, визначені в Законі України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

Відповідно до статті 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), зокрема розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).

У пункті 17 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України передбачено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Згідно із частиною четвертою статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

За змістом частини одинадцятої статті 118 ЗК України у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Законом України «Про виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», постановами Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1995 року № 801 та від 04 лютого 2004 року № 122 та спільним наказом Державного комітету України по земельних ресурсах, Міністерства сільського господарства и продовольства України та Академії аграрних наук від 04 жовтня 1996 року № 47/172/48, Рекомендаціями по складанню проектів роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарських підприємств і організацій, затверджених 15 травня 1992 року Державним комітетом України по земельних ресурсах, Міністерством сільського господарства і продовольства України, Міністерством у справах роздержавлення власності і демонополізації виробництва України встановлено, що з числа земель, які підлягають роздержавленню та приватизації створюється резервний фонд.

Відповідно до листа Державного комітету України по земельних ресурсам № 14-17-2-П1580/4251 від 22 серпня 2001 року з урахуванням положень частини другої статті 3, частин четвертої і чотирнадцятої статті 5 ЗК України для забезпечення прав працюючих - як виняток, землі резервного фонду можуть передаватися у колективну власність для забезпечення земельними паями громадян - членів недержавних сільськогосподарських підприємств, які безпідставно (помилково) не були включені до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю даного підприємства і на час його видачі були членами зазначеного підприємства. Колективне сільськогосподарське підприємство за рішенням загальних зборів (зборів уповноважених) звертається з клопотанням до місцевої ради стосовно передачі у колективну власність із земель резервного фонду у розмірі сумарної кількості земельних часток (паїв) даних громадян, які не отримали права на земельну частку (пай).

За статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай); громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов`язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості.

Відтак, за змістом зазначених норм, резервний фонд використовується у тому числі, для надання земельних ділянок особам, які незаконно були позбавлені права на земельну ділянку, до яких відносяться також громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради.

Крім того, Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (стаття 13) також передбачається можливість наявності нерозподіленої земельної ділянки та невитребуваної земельної ділянки. Зокрема, нерозподіленою земельною ділянкою є земельна ділянка, яка відповідно до проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) увійшла до площі земель, що підлягають розподілу, але відповідно до протоколу про розподіл земельних ділянок не була виділена власнику земельної частки (паю).

Невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості). Нерозподілені земельні ділянки, невитребувані частки (паї) після формування їх у земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до дня державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участі у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення або шляхом вручення відповідного повідомлення особисто, якщо відоме їх місцезнаходження. З моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку договір оренди припиняється, а державна реєстрація припинення права оренди проводиться одночасно з державною реєстрацією права власності. У разі якщо договір оренди невитребуваної (нерозподіленої) земельної ділянки, переданої в оренду в порядку, визначеному цією статтею, закінчився у зв`язку з набуттям права власності на неї до збирання врожаю, посіяного орендарем на земельній ділянці, орендар має право на збирання такого врожаю. Власник земельної ділянки має право на відшкодування збитків, пов`язаних із тимчасовим зайняттям земельної ділянки колишнім орендарем, у розмірі пропорційно до орендної плати з дня припинення договору до дня збирання врожаю. У разі якщо до 01 січня 2025 року власник невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємець не оформив право власності на земельну ділянку, він вважається таким, що відмовився від одержання земельної ділянки.

Зазначені норми передбачають право осіб, яким належить право на земельну частку (пай), та їх спадкоємцям отримати земельні ділянки в натурі до 01 січня 2025 року; виділення таких земельних ділянок здійснюється сільськими, селищними або міськими радами. Відтак саме сільська рада повинна здійснити заходи щодо відновлення права позивача.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21).

В пункті 10.29 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що саме державні органи та органи місцевого самоврядування повинні здійснити таке забезпечення (забезпечення порушеного права позивача на отримання земельної ділянки в натурі) за рахунок земель резервного фонду або земель запасу.

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 має бути виділена земельна частка (пай) в натурі на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай), а відмова Великосорочинської сільської ради є необґрунтованою, дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, оскільки землі КСП «Нива» розпайовані та виділені громадянам в натурі (на місцевості), що не заперечується відповідачем, а тому Великосорочинська сільська рада має здійснити забезпечення права позивача на отримання земельної ділянки із земель резерву (запасу).

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права апеляційна скарга не містить.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, правильно застосував норми процесуального права та постановив рішення, яке відповідає закону, тому підстави для задоволення даної апеляційної скарги відсутні.

Отже, враховуючи вищевказане, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: Ю. В. Дряниця

Г. Л. Карпушин