Справа № 161/5715/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В. П.
Провадження № 22-ц/802/60/23 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника відповідача Овчарова А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за апеляційними скаргами представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , позивача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 жовтня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2014 року Акціонерне товариство комерційний банк (далі АТ КБ) «Приватбанк» звернулося до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 19 квітня 2007 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № VOY0GA00001322, згідно умов якого остання отримала кредит у розмірі 80 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту до 19 квітня 2017 року.

Позивач зазначав, що для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 19 квітня 2007 року між ним та відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № VOY0GA00001322, згідно умов якого останні передали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 57,70 кв. м, житловою площею 39,70 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру загальною площею 48,00 кв. м, житловою площею 29,00 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Вартість предмету іпотеки згідно умов договору становить 505 000 грн.

Позивач також вказував, що відповідач ОСОБА_3 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 09 грудня 2013 року у неї виникла заборгованість у розмірі 96 988,78 доларів США, з яких: 82 368,01 доларів США - заборгованість за кредитом; 9 100,91 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 694,15 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 177,40 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до п. 4.3. кредитного договору: 31 грн 29 коп. штраф (фіксована частина); 4 617 грн 02 коп. - штраф (процентна складова).

Крім того зазначав, що умовами укладеного з відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 договору іпотеки передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Оскільки банк як іпотекодержатель не надав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, тому вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та ст. 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду.

Ураховуючи наведене, позивач АТ КБ «Приватбанк» просив суд: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 774 940 грн 37 коп.звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 57,70 кв. м, житловою площею 39,70 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру загальною площею 48,00 кв. м, житловою площею 29,00 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом їх реалізації у визначеному договором іпотеки порядку; виселити відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з квартири яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідачів на свою користь понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 жовтня 2022 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №VOY0GA00001322 від 19 квітня 2007 року у розмірі 96 988,78 доларів США, що за курсом НБУ складає 774 940 грн 37 коп., звернуто стягнення на квартиру загальною площею 57,70 кв. м, житловою площею 39,70 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та на квартиру загальною площею 48,00 кв. м, житловою площею 29,00 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки АТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договорів купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення АТ КБ «Приватбанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду в частині задоволення позовних вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у їх задоволенні.

У поданій апеляційній скарзі позивач АТ КБ «Приватбанк», вважаючи оскаржуване рішення суду незаконним та таким, що ухвалене внаслідок неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про їх задоволення. В решті просив рішення суду залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просив апеляційну скаргу позивача АТ «Приватбанк» залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог банку про виселення - без змін.

Позивач АТ «Приватбанк» у своєму відзиві просив апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача АТ «Приватбанк» задоволенню не підлягає, рішення суду в оскаржуваній ним частині підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 підлягає задоволенню, рішення суду в оскаржуваній ним частині скасуванню, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 квітня 2007 року між позивачем АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № VOY0GA00001322, згідно умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 80 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту до 19 квітня 2017 року (а.с.29-32, том 1).

Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 19 квітня 2007 року між ним та відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № VOY0GA00001322, згідно умов якого останні передали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 57,70 кв. м, житловою площею 39,70 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру загальною площею 48,00 кв. м, житловою площею 29,00 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.38-40, том 1). Вартість предмету іпотеки згідно умов договору (п. 33.4.) становить 505 000 грн.

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_3 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 09 грудня 2013 року у неї виникла заборгованість у розмірі 96 988,78 доларів США, з яких: 82 368,01 доларів США - заборгованість за кредитом; 9 100,91 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 694,15 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 177,40 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до п. 4.3. кредитного договору: 31 грн 29 коп. штраф (фіксована частина); 4 617 грн 02 коп. - штраф (процентна складова) (а.с.15-17, том 1).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що наявність рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2011 року про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь банку заборгованості за кредитним договором № VOY0GA00001322 від 19 квітня 2007 року, яке набрало законної сили, однак на даний час не виконано боржником, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Оскільки відповідач ОСОБА_3 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, суд дійшов висновку, що вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки є підставна і підлягає до задоволення в повному обсязі.

Однак з такими висновками суду не можна погодитись.

Пунктом 27 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом:

1) переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця;

2) продажу предмету іпотеки будь-які особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавці надають іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 57-63 своєї постанови від 29 травня 2019 року у справі № 310/1102/15-ц зробила наступний правовий висновок.

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 3 ст. 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (ч. 3 ст. 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (ст. 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (ст. 38 Закону).

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному ст. 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному ст. 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Частина 2 ст. 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у ч. 3 ст. 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

За змістом припису ч. 2 ст. 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (ст. 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя встановлений ст. 38 Закону, не передбачили.

Аналогічні правові висновки також викладені у пунктах 8.4.-8.6. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі №922/2416/17.

Як встановлено апеляційним судом та вбачається зі змісту п. 27 договору іпотеки, його сторони передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя як право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному ст. 38 Закону, що вказує на те, що позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки у такий спосіб в судовому порядку, є неналежним способом захисту.

При цьому будь-яких причин неможливості реалізувати своє право на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач у позовній заяві не навів та доказів на підтвердження таких обставин не надав.

За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції ухвалив рішення суду в означеній частині з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, тому з підстав, передбачених п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, його у цій частині необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційним судом у цій справі у вказаній частині ухвалюється нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог банку, тому з нього на користь відповідача ОСОБА_3 підлягають стягненню понесені останньою судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 5 481 грн.

Разом з тим колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні позовних вимог банку про виселення.

Відповідно до п. 7.1. кредитного договору № VOY0GA00001322 від 19 квітня 2007 року банк зобов`язувався надати відповідачу ОСОБА_3 кредитні кошти на споживчі цілі. При цьому як вбачається з договору іпотеки, який був укладений між банком та відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором, він не містить жодних відомостей, що спірний кредит брався для купівлі предмету іпотеки.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц зробила наступний правовий висновок: «якщо кредит брався для купівлі іпотеки то суд може виселити колишнього власника без надання іншого житлового приміщення. Якщо кредит брався для інших цілей, а не для купівлі предмету іпотеки, то колишнього власника можна виселити лише у інше житлове приміщення»

Відповідно до положень ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 40 Закону України «Про іпотеку» вказує, що звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Сам же порядок виселення регулюється ст. 109 ЖК УРСР, яка вказує, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Оскільки квартири, які були предметом договору іпотеки 19 квітня 2007 року та на які банк просив звернути стягнення, були набуті відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у власність не за рахунок кредитних коштів, тому суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що їх виселення з предмету іпотеки є неможливим без надання іншого постійного жилого приміщення. При цьому банк у поданій позовній заяві не порушував питання про виселення відповідачів зі спірного житла із наданням їм у користування іншого постійного жилого приміщення.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення у зазначеній частині фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, спростовуються вищенаведеними висновками суду першої інстанції, встановленими у справі обставинами і не впливають на законність рішення суду у зазначеній частині.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній банком частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування у цій частині відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 жовтня 2022 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про виселення залишити без змін.

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 жовтня 2022 року у цій справі в частині задоволення позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 5 481 (п`ять тисяч чотириста вісімдесят одна) гривня.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: