ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 липня 2022 року у цивільній справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Виконавчого комітету Дніпровської міської ради про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, припинення права приватної власності, скасування державної реєстрації,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2021 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що внаслідок проведення службового розслідування на виконання розпорядження міського голови від 22 січня 2020 року №2-22/1-рк посадовими особами Дніпровської міської ради було виявлено наявність ряду підроблених рішень Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради.

Зокрема, однією з таких земель стала земельна ділянка з кадастровим номером :01:710:0105, розташована за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Згідно з відомостями Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером :01:710:0105 розташована за адресою: АДРЕСА_1 , проте фактично, відповідно до Публічної кадастрової карти України вона розміщена в районі АДРЕСА_2 .

Безпосередньо, заволодіння земельною ділянкою відбулося шахрайським шляхом на підставі підробленого рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22 січня 1998 року №67, на підставі якого у подальшому було зареєстроване право приватної власності за ОСОБА_2 , про що було видано державний акт від 24 лютого 1998 року, серія ДПД* 525045.

Дніпровською міською радою було направлено запит до архівного управління міської ради та встановлено, що у архіві Дніпровської міської ради наявний оригінал рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №67 від 22 січня 1998 року, проте він жодним чином не стосується передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_1 .

Так, рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №67 від 22 січня 1998 року приймалося «Про надання земельної ділянки по АДРЕСА_3 у тимчасове користування ТОВ магазину «Дозвілля» по фактичному розміщенню адміністративного будинку», ніякого відношення до передачі земельної ділянки з кадастровим номером :01:710:0105, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_1 воно не має. Інформація стосовно звернень ОСОБА_1 щодо передачі їй у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером :01:710:0105, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , відсутня. Особисті дані ОСОБА_1 у Державному земельному кадастрі як власника земельної ділянки з кадастровим номером :01:710:0105 відсутні у повному обсязі як того вимагає законодавство України.

Для отримання повної інформації стосовно особи власника земельної ділянки з кадастровим номером :01:710:0105, а також копії державного акту від 24 лютого 1998 року, серія ДПД* 525045, міською радою було направлено запит до ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області.

Лист-відповідь надійшов 05 жовтня 2021 року за №18-4-0.222-8119/2-21, яким було направлено копію відповіді відділу у м.Дніпро ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 29 вересня 2021 року №1556/407-21 у якому повідомлено, що внаслідок пожежі, яка відбулася 04 серпня 2008 року в приміщенні інституту ДП «Дніпроцивільпроект» за адресою: м.Дніпро, вул.Січеславська Набережна, 29-а (до перейменування - м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Леніна, 29-а), в якому зберігався місцевий фонд документації із землеустрою Управління земельних ресурсів м.Дніпропетровська, було знищено більшу частину документації із землеустрою разом з документами Державного реєстру земель (книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок та Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку), що посвідчують права на землю.

Позивач також зазначав, що права та інтереси міської ради порушені, оскільки земельна ділянка незаконно вибула з комунальної власності, а тому просив суд визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22 січня 1998 року №67; припинити право приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:710:0105; скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:710:0105, у Державному земельному кадастрі з виключенням відомостей щодо кадастрового номеру :01:710:0105 з Державного земельного кадастру припинивши речові права на неї.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 липня 2022 року позов Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, виконавчого комітету Дніпровської міської ради про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, припинення права приватної власності, скасування державної реєстрації задоволено частково. Скасовано державну реєстрацію земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:710:0105, у Державному земельному кадастрі з виключенням відомостей щодо кадастрового номеру :01:710:0105 з Державного земельного кадастру, припинивши речові права ОСОБА_1 на неї. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області на користь Дніпровської міської ради судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 2 270 грн 00 коп.

Не погодившись з таким рішенням, ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Позивач, відповідно до ст.360 ЦПК України, подав відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.

Виконавчий комітет Дніпровської міської ради також подав до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, а скарга безпідставною, тому просить залишити апеляційну скаргу ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області без задоволення, а вказане рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а оскаржуване судове рішення скасувати з ухваленням нового рішення по суті даного спору, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що підставою для проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 стало рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №67 від 22 січня 1998 року, яким передано земельну ділянку у приватну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

У своїй позовній заяві позивач вказував, що внаслідок проведення службового розслідування на виконання розпорядження міського голови від 22 січня 2020 року №2-22/1-рк посадовими особами Дніпровської міської ради виявлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №67 від 22 січня 1998 року, за ОСОБА_1 зареєстроване право приватної власності, про що було видано державний акт від 24 лютого 1998 року, серія ДПД* 525045.

При цьому, Дніпровська міська рада стверджувала, що рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №67 від 22 січня 1998 року приймалося «Про надання земельної ділянки по АДРЕСА_3 у тимчасове користування ТОВ магазину «Дозвілля», і ніякого відношення до передачі земельної ділянки з кадастровим номером :01:710:0105, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_1 воно не має. Інформація стосовно звернень ОСОБА_1 щодо передачі їй у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером :01:710:0105, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , відсутня.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради про передачу спірної земельної ділянки не приймалось, а отже визнавати неіснуючий правовий акт недійсним не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку. При цьому, вважав, що в результаті реєстрації вказаної земельної ділянки за ОСОБА_1 порушено інтереси територіальної громади м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Так, районний суд вказував, що оскільки земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:710:0105, вибула із власності територіальної громади м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради поза волею власника, документація із землеустрою спірної земельної ділянки, як зазначено у листі-відповіді ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 05 жовтня 2021 року, було знищено внаслідок пожежі, яка відбулась 04 серпня 2008 року, Дніпропетровською міською радою дозвіл на розроблення такої документації не надавався, є підстави для скасування в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записів про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 .

За таких обставин, місцевий суд, враховуючи, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами вчинення відповідачем ОСОБА_1 будь-яких дій щодо реєстрації за нею права власності на земельну ділянку, дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме скасування державної реєстрації земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:710:0105, у Державному земельному кадастрі з виключенням відомостей щодо кадастрового номеру :01:710:0105 з Державного земельного кадастру, припинивши речові права ОСОБА_1 на неї. Водночас, в іншій частині позову вважав за необхідне відмовити.

Втім, колегія суддів не може погодитися в повній мірі з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст.16 ЦК України, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення ст.16 ЦК України і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадках, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія ЦК (ст.8 СК України).

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст.16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Відповідно до п.10 ч.2 ст.16 ЦК України визнання незаконним рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових чи службових осіб є одним із способів захисту цивільних справ.

Стаття 55 Конституції України встановлює, що кожному гарантується звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, як і право на оскарження в суді рішень органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Згідно зі ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

Виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. У разі незгоди сільського, селищного, міського голови (голови районної у місті ради) з рішенням виконавчого комітету ради він може зупинити дію цього рішення своїм розпорядженням та внести це питання на розгляд відповідної ради. Рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою.

Сільський, селищний, міський голова, голова районної у місті, районної, обласної ради в межах своїх повноважень видає розпорядження.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

З огляду на наведене, законом передбачено вивчання безпосередньо акту органів та посадових осіб місцевого самоврядування незаконними, а не підробленого акту.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відтак, вимога позову про визнання недійсним та скасування рішення виконкому, яке позивач вважає підробленим, не є способом з числа передбачених ст.16 ЦК України або зазначеним вище законом з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення, а тому відсутні підстави для задоволення даної позовної вимоги.

Разом з тим, згідно зі ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до ст.144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

За ст.83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст, є комунальною власністю.

Відповідно до ч.1 ст.122 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно вимог ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель комунальної власності на підставі рішення органу місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом.

Право власності чи користування землею фізичними особами набувається чи реалізується в порядку і на підставах, визначених Конституцією України (ст.ст.13, 14), ЗК України (ст.ст.78, 92, 93, 102-1, 116, 118, 119, 123, 125, 126), а також інших законів, що видаються відповідно до них та ЦК України.

Статтею 12 ЗК України визначено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, додержання земельного та екологічного законодавства.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У справі, яка переглядається, на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, Дніпровська міська рада надала суду першої інстанції відомості з Державного земельного кадастру, згідно яких державна реєстрація спірної земельної ділянки була здійснена на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22 січня 1998 року №67, про що видано державний акт від 24 лютого 1998 року серії ДПД*525045 на ім`я ОСОБА_1 .

Вищевказане рішення позивач вважав підробленим та на підтвердження чого надав рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №67 від 22 січня 1998 року «Про надання земельної ділянки по АДРЕСА_3 у тимчасове користування ТОВ магазину «Дозвілля».

В апеляційній скарзі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області посилається, зокрема, на те, що районний суд, визнавши проведену державну реєстрацію земельної ділянки протиправною та скасовуючи її у зв`язку з відсутністю правових підстав для її проведення, дійшов помилкового висновку про задоволення даної позовної вимоги, оскільки не визнав протиправним та не скасував вищезазначений Державний акт, який підтверджує право власності на спірну земельну ділянку та є чинним, що у свою чергу суперечить принципу належного та ефективного захисту судом порушених прав позивача та не призводить до відновлення порушених прав.

Так, за ст.1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Підстави припинення права власності на майно передбачені ст.346 ЦК України.

Право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 7) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом (ч.2 ст.346 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем в позовній заяві не зазначені підстави, передбачені законом, за наявності яких має бути припинено право власності на об`єкт нерухомого майна та такі обставини не встановлені судом першої інстанції.

Отже, оскільки передбачені законом (ст.346 ЦК України) підстави для припинення права власності в даній справі не встановлено, тому підстави для задоволення вимоги позову про припинення права власності відсутні.

При цьому, згідно п.13 ст.79-1 ЗК України земельна ділянка припиняє існування, як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі: поділу або об`єднання земельних ділянок; скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації; якщо речове право на земельну ділянку, зареєстровану в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр» не було зареєстровано протягом року з вини заявника.

Відповідно до п.10 ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної земельної ділянки.

Натомість, визнання незаконною державної реєстрації спірної земельної ділянки не становить зміст позовних вимог Дніпровської міської ради, а суду першої інстанції не було надано доказів на підтвердження скасування державної реєстрації земельної ділянки, відтак, підстави для задоволення вимоги позову в цій частині також відсутні.

Зважаючи на вищевикладене, вимога позову про скасування рішення виконкому, яке позивач вважає підробленим, не є способом захисту з числа передбачених ст.16 ЦК України або Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення, а тому підстави для задоволення даної вимоги позову відсутні. При цьому, позивачем не зазначені підстави, передбачені законом, за наявності яких має бути припинено право власності на об`єкт нерухомого майна та такі обставини не встановлені судом першої інстанції.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що в 1998 році отримати земельну ділянку у приватну власність можливо було за рішенням місцевої Ради народних депутатів, а не рішенням виконавчого комітету місцевої ради, оскільки на той час діяв ЗК України від 18 грудня 1990 року №561-ХІІ, відповідно до ст.17 якого визначено, що передача земельних ділянок у колективну та приватну власність проводиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим доказам у їх сукупності, не навів обґрунтованих мотивів покладених в основу рішення, в результаті чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні даного позову в повному обсязі.

Водночас, згідно вимог ст.141 ЦПК України, з позивача слід стягнути на користь скаржника, понесені ним судові витрати зі сплати судового збору за подання даної апеляційної скарги у розмірі 3 405 грн 00 коп.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Виконавчого комітету Дніпровської міської ради про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, припинення права приватної власності, скасування державної реєстрації відмовити.

Стягнути з Дніпровської міської ради на користь Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області судовий збір у розмірі 3 405 (три тисячі чотириста п`ять) грн 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова