Справа № 369/8426/21
Провадження № 2/369/666/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2023 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Ковальчук Л.М.,

за участі секретаря Павлової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки та винагороди, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки та винагороди.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 29 вересня 2008 року відповідач за договором позики взяла у нього в борг 15000,00 доларів США для закупки товарів з подальшою реалізацією. Борг в розмірі 26573 доларів відповідач зобов`язалась повернути 31 березня 2019 року, але повернула тільки 16500 доларів винагороди, залишок боргу склав 10073,00 доларів США. Виконання цього договору тільки в місті Боярка. В разі неповернення суми боргу в строк відповідач зобов`язалась сплатити щоденну неустойку в розмірі 25% від всієї суми. Неустойка згідно ч. 1 ст. 546 ЦК забезпечує виконання договору позики і зменшенню не підлягає. Оскільки, відповідач прострочила повернення боргу і згідно договору позики повинна сплатити щоденну 25% неустойку. Розмір неустойки за один день складає 2518,00 доларів (10073,00 доларів основного боргу*25%). Неустойка розраховується за шестиденний період з 04.06.2021 року по 09.06.2021 року і складає 15108,00 доларів США (2518 доларів * 6 діб).

Враховуючи вище викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 15108,00 доларів США.

Ухвалою суду від 22.06.2021 року призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін для розгляду справи.

В судове засідання позивач не з`явився, в прохальній частині позовної заяви просить про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, проти позову заперечує в повному обсязі просить відмовити, надала до суду пояснення, згідно яких вона зазначила що, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.01.202І року ( справа N2 369/11450/19 провадження № 2/369/2186/21), позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково, а тому ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму позики в розмірі 10073,00 доларів США та неустойку в розмірі 5000 доларів США, що разом еквівалентно становить 376825,00 грн.Відповідач та її законний чоловік ОСОБА_3 виховують малолітнього сина, ОСОБА_4 , 2012 року народження, який є дитиною з інвалідністю I групи, категорії А, а також є опікунами повнолітнього сина ОСОБА_5 , 1997 року народження, який є інвалідом І-групи, категорії А з дитинства.Незважаючи на вище вказане та на те, що її доходи складаються лише з соціальних виплат по інвалідності на дітей та пенсії, відповідач виконує рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.01.2021 року.Факт часткової сплати боргу навмисно замовчується позивачем, з метою введення суд в оману та отримання незаконних коштів, що призводить до незаконного збагачення позивача.Вважає, що обставини справи, викладені вище, можуть вплинути при винесені подальшого рішення, а саме чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки поведінки винної особи.Більш того, часткове чи повне задоволення позовних вимог, а саме сплата неустойки, перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника, та перетворює джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором - ОСОБА_1 .Зазначає, що позивач зловживає своїм законним правом, та намагається у відповідності до ст. 625 ЦК України, перетворити стягнення неустойки у незаконний заробіток, з метою власного збагачення, про дане твердження також свідчить сам факт заявлених вимог та факт, перебування подання шести аналогічних позовних заяв, які перебувають в Києво-Святошинському районному судді Київської області, де позивач звертається з аналогічними позовними вимогами.

Суд, дослідивши матеріали справи та зібрані докази, приходить до наступного висновку.

Як вбачається із матеріалів справи, 29 вересня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики. За умовами даного договору ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 гроші в сумі 15 000 доларів США строком на 6 місяців, які зобов`язалась повернути31 березня 2019 року.

Виконання цього договору тільки в місті Боярка.

У разі неповернення суми боргу в строк зобов`язалась сплатити щоденну неустойку у розмірі 25 % від всієї суми. Неустойка згідно ч. 1 ст. 546 ЦК забезпечує виконання договору позики і зменшенню не підлягає.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики № 369/11450/19 було встановлено що, 30 березня 2019 позивач ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 та ОСОБА_7 процентну винагороду за користування позикою в розмірі 15000,00 доларів США, про що підписав від руки написану розписку.

Даним рішенням суду було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму позики в розмірі 10073,00 доларів США та неустойку в розмірі 5000,00 доларів США, що разом еквівалентно становить 376 825 грн. (триста сімдесят шість тисяч гривень та вісімсот двадцять п`ять гривень).

Постановою Київського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 січня 2021 року залишено без змін.

Стаття 12 ЦПК України визначає що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

В силу ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Частина 4 статті 82 ЦПК України передбачає що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004р. по справі „Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина „судового розгляду".

Згідно ст. 1046 ЦПК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1047 ЦК України визначає що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Стаття 1049 ЦК України визначає що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 625 ЦК України визначає що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Згідно ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

В договорі позики сторони погодили що розмір неустойки зменшенню не підлягає.

Разом з тим, статтею 203 ЦК України передбачено що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Таким чином умова договору про неможливість зменшення розміру неустойки прямо суперечить ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Отже такий пункт договору є нікчемним в розумінні ч. 2 ст. 215 ЦК України (Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин)).

Враховуючи приписи частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України суд, приймаючи рішення має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Суд зазначає, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Суд також зауважує, що цивільні відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку що відповідачем ОСОБА_2 були дійсно порушені умови договору позики, що підтверджується судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Таким чином, у зв`язку з неналежне виконання умов договору позики зі сторони відповідача, у позивача ОСОБА_1 виникло право на отримання неустойки у відповідності до статті 550 ЦК України.

З огляду на всі фактичні обставини справи, приймаючи до уваги ступінь виконання зобов`язання відповідачем, майновий стан сторін, відсутність доказів понесення позивачем збитків в результаті дій відповідача та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, суд приходить до висновків про наявність підстав для реалізації права щодо зменшення розміру пені.

Тому суд, керуючись ч. 3 ст. 551 ЦК України, вважає за необхідне зменшити суму неустойки до 20,00 доларів США.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність частково задоволення вимог позову.

Враховуючи що відповідач звільнений від сплати судового, в силу ст. 141 ЦПК України суд стягує судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог з відповідача на користь держави.

Відповідно та керуючись статтями 4, 5, 12, 56, 76-81, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки та винагороди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку в розмірі 20,00 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн. (дев`ятсот вісім гривень).

В решті вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

СУДДЯ Л.М.КОВАЛЬЧУК