КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/834/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Кошель К. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей та встановлення способів участі батька у вихованні дітей, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року в складі судді Котвицького В.Л.,

встановив:

02.10.2021 ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на ті підстави, що перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 19 жовтня 2007 року.

Вони з відповідачем мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

25.09.2019 вона та відповідач уклали нотаріально посвідчений Договір про розмір аліментів на дітей та визначення місця проживання дітей, порядку участі батьків у вихованні дітей, зареєстрований за №781 та посвідчений приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н. В. За умовами вказаного договору вони домовились, що після розірвання шлюбу діти проживатимуть разом з нею, а відповідач сплачуватиме аліменти в розмірі 5 000 грн, безперешкодно бачитиметься з дітьми та братиме участь в їх вихованні.

Зазначала, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 лютого 2020 року шлюб між ними було розірвано.

З осені 2020 року ОСОБА_2 почав тероризувати її та дітей, вимагаючи своєрідного дотримання та забезпечення його батьківських прав на спілкування з дітьми. Вимагає від дітей, щоб вони одразу брали слухавку, коли він телефонує. Щоб перевірити, як діти виконують його настанову, телефонує їм навіть вночі, до 70 дзвінків поспіль. В такому випадку телефони дітей вимикаються, щоб вони могли спати. Відповідач вимагає мати доступ до її з дітьми помешкання для його використання для зустрічей з дітьми. Цього не бажає ні вона, ні діти. Зустрічі з дітьми відповідач використовує, щоб випитувати інформацію про її особисте життя, повідомляти про неї різні обурливі нісенітниці, налаштовувати дітей, щоб вони переїхали проживати до нього. Діти стали боятися, що він силою забере їх він неї. На нервовому ґрунті у дочки ОСОБА_5 почалася екзема.

З огляду на те, що вона та діти живуть в триваючому стресі, що батьки повинні забезпечити психологічно комфортне життєве середовище для повноцінного розвитку дітей, з метою виключення конфліктів в майбутньому, просила суд визначити місце проживання малолітніх дітей разом з нею.

Оскільки в укладеному 25 вересня 2019 року договорі не визначено чіткого графіку зустрічей батька з дітьми, просила суд визначити ОСОБА_2 способи участі у вихованні дітей у вигляді зустрічей першої та третьої суботи кожного місяця з 10 год. 00 хв. до 14 год. 00 хв. в присутності матері ОСОБА_1 за умови бажання дітей.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року заяву адвоката Оліфер Т. С. - представника відповідача ОСОБА_2 про закриття провадження задоволено. Закрито провадження у справі в частині вимог щодо визначення місця проживання дітей у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей та встановлення способів участі батька у вихованні дітей задоволено частково. Визначено ОСОБА_2 способи участі у вихованні дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у вигляді зустрічей кожної суботи з 10 год. 00 хв. до 14 год. 00 хв. в присутності матері ОСОБА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року в частині закриття провадження у справі в частині позовної вимоги про визначення місця проживання дітей з матір`ю та ухвалити в оскаржуваній частині нове судове рішення, яким задовольнити позовну вимогу про визначення місця проживання дітей з матір`ю ОСОБА_1 .

Вказує, що провадження у справі було закрито з порушенням норма матеріального та процесуального права, чим порушено право дітей та її право на повторне звернення до суду з аналогічною позовною вимогою.

Свої доводи обґрунтовує тим, що клопотання представника відповідача про закриття провадження повинно було бути вирішено судом на стадії підготовчого засідання вмотивованою письмовою ухвалою суду, яку позивач мала б право оскаржити в апеляційному порядку.

Оскільки на стадії підготовчого провадження суд першої інстанції не закрив провадження в частині позовної вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей з нею то призначаючи справу до судового розгляду по суті суд встановив, що між сторонами дійсно існує спір в частині визначення проживання дітей з матір`ю.

Вказує, що договором про розмір аліментів на дітей та визначення місця проживання дітей, порядку участі батьків у вихованні дітей № 781 від 25.09.2019 визначено місце проживання дітей, як про помешкання, а не з ким з батьків визначено їх місце проживання.

В судовому засіданні позивач та представник позивача наголошували суду на встановлений психологом Міського центру дитини Служби у справах дітей Київської місткої державної адміністрації факт того, що відповідач ОСОБА_2 пропонує дитині переїхати до нього на проживання.

Крім того, судом першої інстанції було прийнято до увагу покази свідка ОСОБА_6 , який є дідом дитини ОСОБА_3 , якого вона також відносить до переслідувачів та вважає, що останній вводив суд в оману стверджуючи, що батько дітей жодним чином не претендує, щоб вони проживали з ним і не має спору з ОСОБА_1 про місце проживання дітей.

Вважає, що суд першої інстанції проігнорував висновок психологічного обстеження №67 від 18.06.2021, складений психологом Міського центру дитини Служби у справах дітей Київської міської державної адміністрації, в якому чітко зафіксовані докази того, що батько ОСОБА_2 та дід дитини ОСОБА_6 претендують на те, щоб діти сторін проживали або з батьком, або з дідом та бабою, про що неодноразово заявляли малолітній доньці сторін ОСОБА_3 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Оліфер Т. С. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року в частині закриття провадження у справі залишити без змін.

Вказує, що апелянт викладає свої роздуми щодо понять спір та предмет спору, попередньо визначивши неправильним тлумачення цих понять судом першої інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №13/51-04 відступила від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 у справі №456/647/18, від 13 травня 2020 року у справі №686/20582/19, від 09 вересня 2020 року у справі №750/1658/20, конкретизувавши, що закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України можливе якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

Між сторонами у даній справі був відсутній спір щодо місця проживання дітей з позивачем. Відповідач не чинив та не чинить жодних перешкод у проживанні дітей з матір`ю, а твердження позивача стосовно вживання відповідачем заходів тиску на дітей щоб змінити їх місце проживання не відповідає дійсності та не підтверджується жодними доказами. Укладений сторонами договір від 25.09.2019 на сьогоднішній день є чинним, сторони не перебувають у процесі його зміни чи розірвання. Оскільки сторони дійшли згоди щодо того, з ким із батьків будуть проживати малолітні діти, спір між ними відсутній, а тому у суду першої інстанції при вирішенні спору по суті були всі підстави для закриття провадження у справі у цій частині.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат Кшевецька І. В. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Оліфер Т. С. просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині залишити без змін.

Представник Органу опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 жовтня 2007 року, який розірвано заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 лютого 2020 року.

Сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу діти залишились проживати разом з матір`ю - ОСОБА_1

25 вересня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про розмір аліментів на дітей та визначення місця проживання дітей, порядку участі батьків у вихованні дітей, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н.В., зареєстрований за №781.

Цей договір укладено батьками стосовно розміру аліментів на дітей, визначення місця проживання дітей та участі кожного з батьків у забезпеченні умов життя дітей, а також стосовно умов здійснення права на особисте виховання дітей того з батьків, хто буде проживати окремо від дітей.

Пунктом 3.1 вказаного договору визначено, що місцем проживання дітей батьки визначили місце проживання матері.

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей та встановлення участі батька у вихованні дітей.

У лютому 2022 року представник ОСОБА_2 - адвокат Оліфер Т. С. подала до суду заяву про закриття провадження у справі в частині визначення місця проживання дітей, посилаючись на відсутність предмету спору (а.с. 126-128).

Закриваючи провадження у справі в частині визначення місця проживання дітей суд першої інстанції виходив з того, що наведені відповідачем обставини та долучені до справи докази свідчать про відсутність предмета спору, що дає підстави для застосування положень п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України. При цьому суд врахував умови договору про розмір аліментів та визначення місця проживання дітей, порядку участі батьків у вихованні дітей від 25.09.2019, а також пояснення відповідача в судовому засіданні, що жодних заперечень щодо конкретного місця проживання дітей разом з позивачем він не має. У свою чергу відповідач не надала суду належних доказів того, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дітей.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Разом і тим, за змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18, від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц, від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20.

У постанові від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок про те, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.

У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя.

Факт звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом, як і факт оскарження нею рішення суду про закриття провадження у справі в частині визначення місця проживання дітей в апеляційному порядку підтверджують наявність спору між батьками про місце проживання дитини.

У постанові Верховного Суду від 30 серпня 2021 року в справі № 640/475/20 зроблено висновок, що рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті і захищати порушене право чи інтерес.

Суд першої інстанції, справи, заслухавши доводи сторін щодо предмету спору про визначення місця проживання дітей та надані докази, не сприяв повному і всебічному з`ясуванню обставин, цей спір по суті не вирішив, право позивача на судовий захист, гарантований йому статтями 55, 124 Конституції України, не забезпечив та зробив помилковий висновок про закриття провадження.

Допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого по справі рішення в оскаржуваній частині та ухвалення нового по суті пред`явленого позову.

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікаваної Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Статтею 141 СК України та частиною третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості та забезпечує ефективне поновлення в правах.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 19 СК України при розгляді спорів, зокрема, щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 15.02.2022, за інформацією, наданою закладом загальної середньої освіти №235 ім. В. Чорновола, де навчається ОСОБА_5, батько успіхами доньки у навчанні та поведінкою не цікавиться, до школи не приходив, контактів з класним керівником не підтримує. За інформацією, наданою ДНЗ №63, який відвідує ОСОБА_7 , батько не приходив до закладу, контакту з вихователями не підтримує, батьківські збори не відвідує.

Згідно з висновком психологічного обстеження, наданого 18.06.2021 Міським центром дитини служби у справах дітей та сім`ї Виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) у ОСОБА_5 діагностовано тривожність та стресовий стан, боязнь агресії. Зазначила, що їй у присутності матері простіше спілкуватися з батьком. ОСОБА_5 емоційно прив`язана до матері. По відношенню до батька діагностується емоційне дистанціювання та амбівалентне ставлення. Батькам рекомендовано домовитись про графік спілкування з донькою , не тиснути на неї, з повагою ставитись до бажань дитини, не чинити дій, які вона розцінює як психологічний тиск. Рекомендована обов`язкова консультація з дитячим психологом.

Згідно з висновком психологічного обстеження, наданого 18.01.2022 Міським центром дитини служби у справах дітей та сім`ї Виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) ОСОБА_7 має тісний емоційний контакт з матір`ю, вона є безпечною та надійною фігурою для нього. Під час першої зустрічі ОСОБА_7 з батьком простежувалось емоційне дистанціювання дитини від батька, що може бути зумовлене тим, що дитина рідно його бачить. Під час другої спільної зустрічі ОСОБА_7 демонстрував більш позитивне ставлення до батька. Батькам рекомендовано домовитись про графік спілкування з дитиною, налагодити конструктивну комунікацію та за можливості скористатися сімейною медіацією.

Під час бесіди зі співробітником служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації 02.02.2022 ОСОБА_5 та ОСОБА_7 повідомили, що їм подобається жити з матір`ю, вона забезпечує їх потреби. З батьком дівчинка періодично спілкується по телефону та зустрічається, але їй не подобається, що він телефонує їй й00 раз у день, розпитує про матір, тисне на неї. ОСОБА_5 повідомила, що батько не привітав її з днем народження. ОСОБА_7 повідомив, що йому сподобалась остання зустріч з батьком у психолога. ОСОБА_5 та ОСОБА_7 бажають надати проживати з матір`ю та спілкуватися з батьком по суботам кілька годин у присутності матері.

Виходячи з наявних матеріалів справи та інтересів малолітніх дітей, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при Солом`янській районній в місті Києві державній адміністрації, орган опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації вважав за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей з матір`ю.

Взявши до уваги вік дітей, їх постійне проживання разом з матір`ю, висновок органу опіки та піклування, висновки психологічного обстеження, відсутність заперечень відповідача щодо проживання дітей разом з матір`ю, виходячи з найкращих інтересів дітей, з метою забезпечення їх розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, суд дійшов висновку про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю.

Вказане рішення не впливатиме на взаємовідносини дітей з батьком, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року в частині закриття провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю - ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 січня 2023 року.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк