КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/545/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2023року місто Київ

справа № 369/5774/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Дубас Т.В., повний текст рішення складено 06 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідача, в якому просив:

визнати житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 348,8 кв.м спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

визнати земельну ділянку площею 0,0368 га з кадастровим номером :01:003:0368, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 348,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0368 га, з кадастровим номером :01:003:0368, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В мотивування вимог посилався на те, що з 26 червня 2004 року він перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Хорошевського районного суду міста Москви від 30 квітня 2019 року.

Вказував, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, ними було придбано житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , які зареєстровані на ім'я ОСОБА_2 .

Зазначав, що весь час він працював, мав гарний дохід, натомість відповідач фактично не працювала та не мала самостійного доходу, вона повністю займалась домашніми справами.

Посилався на те, що оскільки спірне майно придбане за отримані ним кошти, тому вказане нерухоме майно є їх спільною сумісною власністюта підлягає поділу.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2022 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В мотивування вимог апеляційної скарги, посилався на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що ОСОБА_2 за час шлюбу здійснювала догляд за двома дітьми та займалась домашнім господарством, однак вона не мала самостійного заробітку (доходу) в розмірі достатньому для придбання спірного майна.

Вказував, що у письмовому відзиві, поданому 27 травня 2021 року представником ОСОБА_2 адвокатом Відановою О.В. до суду першої інстанції, стороною відповідача було визнано, що: під час придбання майна сторони перебували в зареєстрованому шлюбі; під час шлюбу ОСОБА_3 дійсно повністю утримував свою сім`ю; ОСОБА_2 дійсно не мала самостійного заробітку (доходу), оскільки доглядала двох дітей та вела домашнє господарство.

Зазначав, що суд першої інстанції не з`ясував джерело походження коштів, за які було придбано спірне майно.

Посилався на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що майно було придбано виключно за грошові кошти, які отримані ОСОБА_7 в якості заробітної плати, працюючи в TOB «ХАРВІСТ ЕСЕТС» на посаді Генерального директора.

Вказував, що сторона позивача за відсутності оригіналів заяв датованих 30 вересня 2016 року заперечує проти змісту, щоу них наведені.

Зазначав, що відмовляючи в задоволені позову суд в основу свого рішення поклав копії заяв, датованих 30 вересня 2016 року, внаслідок чого зробив висновок про те, що при придбанні майна подружжя ОСОБА_2 саме цими заявами змінили статус грошових коштів та самого майна. При цьому ані ОСОБА_2 , ані її представником всупереч вимогам законодавства оригінали заяв, що датовані 30 вересня 2016 року, не було надано, а тому відповідно наявні у справі копії не повинні були братись судом до уваги при вирішенні спору на підставінорм ч.6 ст.95 ЦПК України.

Зауважував, що заяви, на які послався суд, за своєю формою і змістом в розумінні положень законодавства України не є тими документами, на підставі яких набувається або припиняється право власності на майно.

10 серпня 2022 року від представника відповідача до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання посилалася на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи судом повідомлялася належним чином.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутність відповідача на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка та житловий будинок є особистою приватною власністю відповідача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 26 червня 2004 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб уХорошевському відділі РАЦС Управління РАЦС Москви, актовий запис №1187.

Рішенням Хорошевського районного суду міста Москви від 30 квітня 2019 року шлюб між сторонами розірвано та 26 червня 2019 року отримано свідоцтво про розірвання шлюбу.

Від шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_9 , 2006 року народження та ОСОБА_10 , 2012 року народження.

30 вересня 2016 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 348,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

30 вересня 2016 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0368га з кадастровим номером :01:003:0368, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

30 вересня 2016 року ОСОБА_1 надав нотаріально посвідчену заяву, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою С.В., відповідно до якої ОСОБА_1 даєсвою згоду на купівлю йогодружиною ОСОБА_2 нерухомого майна, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 , за її особисті кошти, та житловий будинок, що набувається, буде її особистою приватною власністю. Придбаний житловий будинок не буде спільною сумісною власністю і не підлягатиме розподілу між ними. Цим заявляє, що погоджуюсь з тим, що ОСОБА_2 матиме право розпоряджатись належним їй житловим будинком без його згоди. ОСОБА_1 підтверджує, що діє вільно, цілеспрямовано, свідомо, добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу, як фізичного, так і психічного, не порушуючи права третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючими ними, не помиляючись щодо обставин, викладених у цій заяві, діючи без впливу обману, за відсутності впливу тяжкої обставини, що спонукають вчинити дану дію на вкрай невигідних умовах.

Також, 30 вересня 2016 року ОСОБА_1 надав нотаріально посвідчену заяву, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою С.В., про те, щоОСОБА_1 , дає свою згоду на купівлю йогодружиною ОСОБА_2 нерухомого майна, а саме земельної ділянки площею 0,0368 га, кадастровий номер :01:003:0368, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за її особисті кошти, та житловий будинок, що набувається, буде її особистою приватною власністю. Придбаний житловий будинок не буде спільною сумісною власністю і не підлягатиме розподілу між ними. Цим заявляє, що погоджується з тим, що ОСОБА_2 матиме право розпоряджатись належним їй житловим будинком без його згоди. ОСОБА_1 , підтверджує, що діє вільно, цілеспрямовано, свідомо, добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу, як фізичного, так і психічного, не порушуючи права третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючими ними, не помиляючись щодо обставин, викладених у цій заяві, діючи без впливу обману, за відсутності впливу тяжкої обставини, що спонукають вчинити дану дію на вкрай невигідних умовах.

У п.5.8 укладеного договору купівлі-продажу житлового будинку зазначено, що житловий будинок набувається ОСОБА_2 в особисту приватну власність згідно поданою її чоловіком ОСОБА_7 заявою про те, що житловий будинок набувається дружиною за її особисті кошти в особисту приватну власність, справжність підпису на якій засвідчено 30 вересня 2016 року ОСОБА_14 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим №1848.

У п.23 укладеного договору купівлі-продажу земельної ділянки зазначено, що земельна ділянка набувається ОСОБА_2 в особисту приватну власність згідно поданою її чоловіком ОСОБА_7 заявою про те, що житловий будинок набувається дружиною за її особисті кошти в особисту приватну власність, справжність підпису на якій засвідчено 30 вересня 2016 року ОСОБА_14 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим №1849.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що житловий будинок на АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0368 га з кадастровим номером :01:003:0368 на АДРЕСА_1 придбано сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому відповідно до вимог сімейного законодавства є об`єктами спільної сумісної власності.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Так, положеннями статті 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю, а майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція статей 60, 70 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) та є сталим у судовій практиці при вирішенні спірних правовідносин.

Таким чином, вирішуючи питання про поділ майна подружжя, встановивши факт набуття цього майна подружжям у період перебування в шлюбі, застосуванню підлягають положення статей 60, 70 СК України з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя на майно.

Визначення режиму особистої приватної власності майна одного з подружжя передбачено у статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У даній справі, судом першої інстанції встановлено, що при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 вересня 2016 року та договору купівлі-продажу житлового будинку від 30 вересня 2016 року сторони передбачили, що ОСОБА_2 купує земельну ділянку та житловий будинок за її особисті кошти у особисту приватну власність.

Крім того, встановлено, що згідно заяв ОСОБА_1 від 30 вересня 2016 року, які посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою С.В., ОСОБА_1 надав свою згоду на купівлю його дружиною ОСОБА_2 житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться на АДРЕСА_1 , за її особисті кошти, та, що вказана майно буде її особистою приватною власністю. Придбані житловий будинок та земельна ділянка не буде спільною сумісною власністю і не підлягатиме розподілу міх ними. Цим він заявляє, що погоджується з тим, що ОСОБА_2 матиме право розпоряджатися належним їй житловим будинком та земельною ділянкою без його згоди.

Таким чином, встановивши, що спірне майно, а саме житловий будинок та земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов'язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що майно було придбано виключно за грошові кошти, які отримані ОСОБА_7 в якості заробітної плати, працюючи в TOB «ХАРВІСТ ЕСЕТС» на посаді Генерального директора, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані обставини спростовуються змістом заяв ОСОБА_1 від 30 вересня 2016 року, які посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою С.В. та на які є посилання в договорах купівлі-продажу від 30 вересня 2016 року.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що: суд першої інстанції не взяв до уваги те, що ОСОБА_2 за час шлюбу здійснювала догляд за двома дітьми та займалась домашнім господарством, однак вона не мала самостійного заробітку (доходу) в розмірі достатньому для придбання спірного майна; не з`ясував джерело походження коштів, за які було придбано спірне майно, оскільки вказане не має правового значення, не містить інформації про предмет доказування, тобто не доводить факт набуття сторонами спірного майна за їх спільні кошти.

Таким чином, ОСОБА_3 не спростував того факту, що спірний будинок та земельна ділянка були придбані за особисті кошти ОСОБА_2 , тоді як обставини щодо придбання спірного майна саме за особисті кошти останньої підтверджуються нотаріально посвідченими заявами ОСОБА_1 , а відтак доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Колегія суддів вважає, що заяви ОСОБА_1 від 30 вересня 2016 року, які посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою С.В. є належними доказами у справі , які підтверджують обставини, які мають значення для її правильного вирішення, тому суд обґрунтовано та у відповідності до норм процесуального права взяв їх до уваги, та надав їм належну правову оцінку у сукупності з іншими доказами наявними у матеріалах справи.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що сторона позивача за відсутності оригіналів заяв датованих 30 вересня 2016 року заперечує проти змісту, щоу них наведені, колегія суддів відхиляє, оскільки при розгляді справи позивач не вказував, що він таких заяв не писав та не подавав нотаріусу, а лише вказував на відсутність оригіналу саме у відповідача.

Посилання сторони позивача на те, що суд першої інстанції взагалі повернув стороні відповідача заяви датовані 30 вересня 2016 року, які були додані до відзиву, а тому вказані заяви не можна брати до уваги, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки як вбачається з протоколу судового засідання та звукозапису судового засідання від 29 жовтня 2021 року, представником відповідача були надані у судове засідання нотаріально посвідчені копії заяв від 30 вересня 2016 року, які були оглянуті судом першої інстанції та поставлено на обговорення питання про приєднання вказаних нотаріально посвідчених копій заяв до матеріалів справи. Представник позивача заперечував проти приєднання копій заяв, а тому суд ухвалив повернути представнику відповідача нотаріально посвідчені заяви.

Щодо посилань у апеляційній скарзі на те, що заяви, за своєю формою і змістом в розумінні положень законодавства України не є тими документами, на підставі яких набувається або припиняється право власності на майно, колегія суддів зазначає, що право власності на майно набувається, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ч.3 ст.65 СК України).

Тому, для укладення відповідачем договору купівлі-продажу житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки, нотаріусу, з урахуванням ст.65 СК України, були подані заяви позивача, в яких він особисто надав згоду на купівлю майна (будинку та земельної ділянки), вказавши, що майно купується за її особисті кошти, буде її особистою приватною власністю, не буде спільною сумісною власністю і не підлягатиме розподілу між ними. Вказані заяви є невід'ємною частиною укладення одним з подружжя договору купівлі-продажу у відповідності до норм чинногозаконодавства.

При цьому, на час перегляду судового рішення в суді апеляційної інстанції вищевказані договори або їх частина не визнані недійсними.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У схожій правовій ситуації Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contrafactum proprium(заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venirecontra factumproprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contrafactum propriumзнаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18)).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі №450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19)).

Якщо особа, яка має суб'єктивне право (наприклад, право власності), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від права власності, то така особа пов'язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанова Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №126/2200/20).

За таких обставин колегія суддів вважає, що поведінка позивача суперечить добросовісності, оскільки не відповідає його попереднім заявам та поведінці, хоча відповідач розумно покладалася на них, а нотаріус правомірно прийняв їх до уваги, враховуючи волевиявлення ОСОБА_1 , викладене у відповідних заявах.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позову є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2023 року.

Головуючий:

Судді: