Справа № 495/2718/21
№ провадження 2/495/633/2022
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

11 січня 2023 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,

за участю секретаря Мельник Ю.В.,

справа № 495/2718/21,

особисто позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Білгород-Дністровському Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення авансового платежу, вартості ремонтно будівельних робіт (невід`ємних поліпшень), вартості проведення експертизи експертом, моральної шкоди, правничої допомоги та судового збору,

представника позивача адвоката Шаркевич В.Т.,

представника відповідача адвоката Каланжова В.І.,

ВСТАНОВИВ:

15 квітня 2021 року позивач ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та збільшив свої позовні вимоги про стягнення авансового платежу, вартості ремонтно будівельних робіт (невід`ємних поліпшень), вартості проведення експертизи експертом, моральної шкоди, правничої допомоги та судового збору, остаточно просить суд збільшити розмір позовних вимог та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 авансовий платіж в розмірі 13954 грн. 50 коп; вартість ремонтно будівельних робіт (невід`ємних поліпшень), проведених в частині житлового будинку (квартира АДРЕСА_1 , в період з 2003 по 2021 роки, в розмірі 104 610 грн; вартість проведення експертизи експертом в розмірі 6000 грн; моральну шкоду в розмірі 10 000 грн та судовий збір в розмірі 1285, 65 грн.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача:

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 20 червня 2003 року він звернувся до ОСОБА_2 з метою придбання квартири АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 погодилася продати квартиру АДРЕСА_2 . Сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору купівлі продажу квартири.

На підтвердження наміру укласти договір купівлі продажу спірної квартири він передав ОСОБА_2 згідно письмової розписки від 20 червня 2003 року гроші в сумі еквівалентній 500 доларів США (13 954 грн 50 коп) в присутності свідка ОСОБА_3 .

Однак, договір купівлі продажу не був укладений з вини ОСОБА_2 , оскільки остання не надала правовстановлюючих документів на квартиру та фактично стала безповоротно ухилятися від нотаріального посвідчення правочину.

06 квітня 2021 року Одеській апеляційний суд в постанові вказав на таке, що ОСОБА_1 за час проживання у спірній частині будинку по АДРЕСА_3 з 2003 по 2021 роки виконав перебудову у житловій кімнаті, кухні та коридорі, провів водопровід, виконав роботи по перекриттю даху, провів бетонну заливку полів в будинку та на подвір'ї та інші будівельні роботи.

При таких обставинах ОСОБА_1 не позбавлений права звернутися до суду першої інстанції з відповідними позовними вимогами.

Згідно висновку експерта вартість ремонтно будівельних робіт (невід`ємних поліпшень), проведених в частині житлового будинку, квартира АДРЕСА_1 , в період з 2003 по 2021 роки, станом на момент проведення експертизи з урахуванням ПДВ склала 104 610 грн.

Крім того, з 07 жовтня 2014 року ОСОБА_4 зверталася з заявами до поліції, суду, висиляла його і сім'ю зі спірної квартири, поширюючи неправдиві відомості, які порочать його честь та гідність, що спричинило йому психологічні страждання та погіршення його стану здоров`я.

Він і його сім'я залишилися без житла, іншого житла в них не має.

Він пройшов важкий нервовий шлях судових тяжб, починаючи з суду першої інстанції, в апеляційному суді, в Верховному Суді.

Порушення його законних прав на протязі тривалого часу з 2003 року по 2021 рік призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

На підставі вищевикладеного він і звернувся до суду з позовними вимогами.

Не погоджуючись з позовними вимогами позивача, представник відповідача 18 травня 2021 року надав відзив на первісні позовні вимоги позивача, відповідно до якого просить суд в задоволені позовних вимог позивачу відмовити у повному обсязі, зазначає, що позивач наполягає на тому, що саме він 20 червня 2003 року звернувся до ОСОБА_2 , надав, нібито аванс за купівлю квартири АДРЕСА_3 , посилаючись на розписку від 20 червня 2003 року, як вказує у позові, на підставі цієї розписки вселився, а після того як за рішенням суду його та членів сім`ї суд вирішив виселити, то намагався повернути, як він вважає, авансовий платіж та компенсувати моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Вказана позиція позивача на його думку є незаконною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Позивач зазначає, що звернувся 20 червня 2003 року до відповідача із наміром придбати квартиру, втім не зазначає в який саме спосіб він це зробив: усно чи письмово.

Щодо письмової пропозиції купити будь яку нерухомість, то відповідач таких документів не отримувала та позивачем не додано таких доказів до позовної заяви.

Пропозиція купити нерухомість у майбутньому має бути реалізована шляхом укладання між сторонами попереднього договору.

Доказів, що між сторонами було укладено попередній договір про продаж нерухомості не існує, тому посилання на будь які домовленості щодо майбутнього продажу нерухомості не знаходять свого підтвердження за матеріалами справи.

Звертає увагу на постанову Одеського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року, в який проаналізований даний договір розписки та вказано: «не зазначений предмет договору, ціна договору, термін виконання зобов`язань за договором, не визначені сторони угоди».

Позивач одночасно вважає розписку «авансом» та «договором купівлі продажу», що є різними правовими інститутами.

Не доведена жодним чином моральна шкода, позивачем невірно зазначено про відсутність перебігу строків позовної давності за вимогами щодо стягнення моральної шкоди.

21 листопада 2022 року представник відповідача звернувся з заявою про застосування строків позовної давності та зазначив, що у разі якщо суд прийде до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню застосувати позовну давність в даних правовідносинах та відмовити у задоволені позову з цих підстав, зазначаючи при цьому, що позивач наполягає на повернені авансового платежу та стягнення моральної шкоди, вказуючи на підставу, відповідно до якої він 20 червня 2003 року надав 500 доларів США відповідачці, за майбутній платіж частини житлового будинку та вона відмовилася від продажу.

З моменту написання розписки, на яку посилається позивач як на предмет доказування, минуло більше 19 років, проте до подання звернення до суду із даним позовом, позивач не здійснив будь якої дії щодо повернення зазначених ним сум, хоча достеменно знав про існування розписки, оскільки оригінал перебував у позивача та він надав копію розписки до позовної заяви.

Причина, за якою ОСОБА_1 звернувся до суду після спливу позовної давності невідомо, позивач не висвітлює, що саме стало непереборною силою для своєчасного звернення до суду та поважність пропуску позовної давності не підтверджено жодним доказом.

Звертає увагу, що з даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 15 квітня 2021 року, втім, ще в жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійснені права власності шляхом виселення та витребування майна з незаконного володіння.

Отже, як мінімум, з січня 2015 року обраховується факт, який свідчить, що ОСОБА_1 знав та був обізнаний про порушення свого права.

Привертає увагу суду, що з 2003 року позивач постійно вважав, що розписка із сумою 500 доларів США є не авансом, а є договором купівлі продажу, однак через відмову у задоволені позову щодо визнання розписки договором купівлі продажу, позивач тепер став називати такі правовідносини авансом.

На погляд відповідача, таким чином позивач намагається іншим способом, в судовому порядку довести ті обставини, які фактично переглядались вже в інших судових процесах між тими ж самими сторонами, що в силу приписів ст. 13 ЗУ «Про судоустрій1 і статус суддів» - є преюдиціальними.

Вказані намагання порушують один з основних принципів: заборона суперечливої поведінки, яка полягає в тому, що ніхто не повинен діяти всупереч попередній поведінці.

Додані до справи матеріали по справі № 495/7956/14-ц вказують, що позивач обирав інший спосіб порушеного, на його думку, права, але перебіг позовної давності не припиняється.

Вважає, що в січні 2015 року ОСОБА_1 використав своє право на звернення до суду, посилаючись на предмет доказування, а саме: на розписку.

Тобто, це документований момент, позовна давність три роки, в тому числі й на отримання авансу сплила, як мінімум у січні 2018 року, а як максимум 20 червня 2006 року (три роки з дати оформлення розписки).

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

20 квітня 2021 року Ухвалою суду, судді Анісімової Н.Д. по вказаній справі було відкрито спрощене позовне провадження з призначенням справи до її розгляду по сутті. ( т.1 а. с. 47 - 48)

02 червня 2021 року позивачем надана уточнена позовна заява. (т.1 а.с. 69-72)

28 липня 2021 року, ухвалою суду, суддя Анісімова Н.Д. підготовче провадження у справі було закрито. (т.1 а.с. 148 149)

06 грудня 2021 року від позивача надійшла позовна заява про збільшення позовних вимог. (т.1 а.с. 172-175)

06 грудня 2021 року від позивача до суду надійшла заява про відвід судді Анісімової Н.Д. (т.1 а.с. 180)

06 грудня 2021 року Ухвалою суді, заявлений самовідвід від розгляду вказаної справи. (т.1 а.с. 182-184)

29 грудня 2021 року, відповідно до розпорядження № 592, здійснений повторний автоматизований розподіл судової справи.

29 грудня 2021 року відповідно до повторного автоматизованого розподілу судової справи, головуючою суддею визначена суддя Шевчук Ю.В. (т.1 а.с. 186)

30 грудня 2021 року Ухвалою судді Шевчук Ю.В. заявлений самовідвід від розгляду вказаної цивільної справи. (т.1 а.с. 188-190)

31 грудня 2021 року, відповідно до розпорядження № 594 здійснений повторний автоматизований розподіл судової справи. (т.1 а.с. 191)

31 грудня 2021 року, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказана справа надійшла до судді Прийомової О.Ю. (т.1 ас. 192)

04 січня 2022 року Ухвалою судді, вказана справа прийнята до провадження з призначенням її підготовчого розгляду. (т.1 а.с. 193)

20 квітня 2022 року Ухвалою суду відмовлено у прийняті уточненої позовної заяви позивача. (т.1 а.с. 212-213)

20 квітня 2022 року Ухвалою суду, підготовче провадження по справі було закрито та призначений її розгляд по сутті справи.

Представник позивача та позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та наполягають на їх задоволені.

Представник відповідача з позовними вимогами не погодився, наполягав на відмові у їх задоволені у повному обсязі.

Фактичні обставини справи встановлені судом.

Вислухавши вступне слово представника позивача, позивача, представника відповідача, допитавши в якості свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , вивчивши матеріали справи, ретельно перевіривши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що дійсно відповідно до розписки, наявної в матеріалах справи (а.с. 15), 20 червня 2003 року ОСОБА_2 взяла 500 доларів США в рахунок майбутнього продажу будинку у ОСОБА_1 . (а.с. 15)

Допитані в якості свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 в судовому засіданні підтвердили факт передачі вказаних коштів ОСОБА_2 та проведення ремонтних робіт позивачем.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та витребування майна із незаконного володіння.

ОСОБА_1 звернувся з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету пору ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , Білгород Дністровська міська рада, про визнання дійсним договору купівлі продажу 26/400 частки будинку АДРЕСА_3 .

13 липня 2015 року рішенням Білгород Дністровського міськрайонного суду, уточнену позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та витребування майна із незаконного володіння задоволено частково, усунені перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні права власності на 26/400 часток житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом виселення ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 із членами їх сімей без надання іншого житла; зобов`язано ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 передати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 ; стягнуті з відповідачів судові витрати в розмірі 260 грн; в задоволенні інших позовних вимог було відмовлено.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету пору ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , Білгород Дністровська міська рада, про визнання дійсним договору купівлі-продажу 26/400 частки будинку АДРЕСА_3 було відмовлено в повному обсязі. (а.с. 21-22 т.1)

28 грудня 2015 року Ухвалою апеляційного суду Одеської області зазначене рішення залишено без змін. (т.1 а.с. 23-25)

26 травня 2016 року, колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Касаційну скаргу було задоволено, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 грудня 2015 року були скасовані, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

30 жовтня 2019 року, рішенням Білгород Дністровського міськрайонного суду уточнену позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та витребування майна із незаконного володіння - задоволено частково; усунені перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні права власності на 26/400 часток житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом виселення ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 із членами їх сімей без надання іншого житла; зобов`язано ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 передати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 ; стягнуто з ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 250,00 грн.

В задоволенні інших позовних вимог було відмовлено.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , Білгород-Дністровська міська рада про визнання дійсним договору купівлі-продажу 26/400 частки будинку АДРЕСА_3 було відмовлено в повному обсязі.

06 квітня 2021 року Постановою Одеського апеляційного суду, апеляційна скарга ОСОБА_1 була залишена без задоволення, рішення Білгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 жовтня 2019 року залишено без змін.

Позивач, як на задоволення позовних вимог посилається на Постанову Одеського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року, відповідно до якого: « колегія суддів вважає вірним висновок суду про те, що наявна в матеріалах справи розписка про отримання позивачкою грошей не підтверджує укладення між сторонами договору купівлі-продажу 26/400 часток житлового будинку АДРЕСА_3 , а має юридичну силу лише щодо фінансової складової, а саме, підтверджує факт отримання грошових коштів в рахунок майбутнього продажу будинку.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість доводів ОСОБА_1 щодо правової характеристики та природи укладеної між ним з відповідачкою угоди, як договору купівлі-продажу, у зв`язку із чим визнав позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання за ним права власності на 26/400 частки житлового будинку АДРЕСА_3 необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, такими, що не мають правового значення для вирішення даної справи, є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що за час проживання у спірній частині будинку, сім`я ОСОБА_14 виконала перебудову у житловій кімнаті, кухні та коридорі, провела водопровід, виконала роботи по перекриттю даху, провела бетонну заливку полів в будинку та на подвір`ї.

Колегія суддів зауважує, що вказані доводи не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду, однак, апелянт не позбавлений права звернутися до суду першої інстанції із відповідними позовними вимогами.

Нормативне обґрунтування

У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпеченняйого виконання.

2. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Відповідно до ст. 571 ЦК України, правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком

1. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора.

Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

2. Сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором.

3. У разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

Стаття 1167 ЦК України визначає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, зокрема моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статі.

Як роз`яснено у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової ) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

У сенсі розуміння ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав.

Згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України, визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка аргументів сторін, висновки суду.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами у цій справі, суд погоджується з ствердженнями представника позивача в частині того, що Білгород Дністровським міськрайонним судом відповідно до рішення від 30 жовтня 2019 року та Постановою Одеського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року було встановлено, що наявна в матеріалах справи розписка про отримання позивачкою грошей не підтверджує укладення між сторонами договору купівлі-продажу 26/400 часток житлового будинку АДРЕСА_3 , а має юридичну силу лише щодо фінансової складової, а саме, підтверджує факт отримання грошових коштів в рахунок майбутнього продажу будинку.

Таким чином, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача авансовий платіж в розмірі 13954, 30 грн підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволені позовних вимог в цій частині з підстав необхідності застосування строку позовної давності.

Так, згідно зі статтею 256 ЦК України, позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу.

Вказана норма також закріплена у статті 257 ЦК України, де загальна позовна давність встановлена у три роки.

Згідно частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно частиною п`ятою статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач наполягає на повернені авансового платежу, вказуючи на підставу, відповідно до якої, він 20 червня 2003 року надав 500 доларів США відповідачці, за майбутній платіж частини житлового будинку та вона відмовилася від продажу.

З моменту написання розписки, на яку посилається позивач, як на предмет доказування минуло більше 19 років, проте позивач не здійснив будь якої дії щодо повернення зазначених ним сум, хоча знав про існування розписки, оскільки оригінал перебував у позивача та він надав копію розписки до позовної заяви.

Позивач не обґрунтовує причину звернення до суду з пропуском строку позовної давності та не просив суд поновити зазначений строк.

Суд вважає, що поважність причини пропуску позовної давності не підтверджено жодним доказом.

З вказаним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 15 квітня 2021 року, втім, ще в жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійснені права власності шляхом виселення та витребування майна з незаконного володіння.

Отже, з цього часу обраховується факт, який свідчить, що ОСОБА_1 знав та був обізнаний про порушення свого права.

Суд погоджується з ствердженнями представника відповідача, що позивач був обізнаний про порушення свого права, оскільки приймав участь у судових засіданнях та надавав зустрічний позов до ОСОБА_2 .

Як окреслив ВСУ у своїй постанові від 19.03.2021 року, справа № 910/17317/17: «застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", 22.10.1996, заяви № 22083/93, № 22095/93; пункт 570 рішення у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", 20.09.2011).

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.

При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин, що випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач, навпаки, мусить довести відсутність об`єктивних перешкод для вчасного звернення позивача із вимогою про захист порушеного права.

Таким чином, зважаючи на об`єктивність та доведеність позовних вимог в даній частині позову, суд приймаючи до уваги заяву представника відповідача, вважає вірним відмовити позивачу у позові в частині стягнення з відповідача на його користь авансового платежу у розмірі 13 954 грн. 50 коп, адже поважність пропуску строку позовної давності позивачем належним чином необґрунтована.

Що стосується позовних вимог позивача щодо стягнення вартості ремонтно будівельних робіт (невід`ємних поліпшень), проведених в частині житлового будинку (квартира АДРЕСА_1 , в період з 2003 по 2021 роки, в розмірі 104 610 грн; вартість проведення експертизи експертом в розмірі 6000 грн; моральної шкоди в розмірі 10 000 грн, суд приходить до наступного.

Як встановлено рішенням Білгород Дністровського міськрайонного суду від 30 жовтня 2019 року та Постановою Одеського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року, ОСОБА_2 є власницею 26/400 часток житлового будинку АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 10.08.2001 року, виданого на підставі розпорядження органу приватизації №7783 від 10.08.2001 року.

Право власності зареєстроване у встановленому законом порядку, підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно серії ВВА №153933 та довідкою КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» від 23.12.2014 року № 2001.

Як зазначено в відповіді КП «Білгород-Дністровського БТІ» станом на 31.12.2012 року іншими співвласниками житлового будинку АДРЕСА_3 є: 17/100 часток територіальна громада в особі Білгород-Дністровської міської ради на підставі свідоцтва про право власності від 13.07.2000 року, 41/100 частки ОСОБА_15 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.07.2000 року, 26/100 часток ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.08.2001 року; 16/100 ОСОБА_12 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28.09.2007 року.

Суд в своєму рішенні зазначив: «за умови відсутності надання суду будь-яких документальних підтверджень правомірності проживання відповідачів у вказаному домоволодінні, суд приходить до висновку, що проживання відповідачів за первісним позовом у спірному житловому будинку є незаконним, оскільки вони проживають у будинку без відповідної на то правової підстави: вони не є власниками будинку; не мають особистого сервітуту; не зареєстровані за зазначеною адресою та не є членами сім`ї власника будинку»; «доводи ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 надала йому письмову згоду на вселення та проживання у спірному будинку не були підтверджені належними та допустимими доказами, а тому не приймаються судом до уваги.

Так, в матеріалах справи наявний лише письмовий дозвіл позивачки на проживання у належній їй частині будинку на ім`я ОСОБА_16 , а не відповідачів у справі по первісному позову.»

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 в частині усунення перешкод у здійсненні нею права власності на належні їй 26/400 часток житлового будинку, шляхом виселення ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 із членами їх сімей без надання іншого приміщення та задля безперешкодного доступу до житла суд вважав за доцільне задовольнити і вимогу щодо зобов`язання відповідачів передати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей будинку.

Таким чином, суди прийшли до висновку, що відповідачі проживали у вищезазначеному будинку без правових підстав та позовні вимоги ОСОБА_2 до відповідачів про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та витребування майна із незаконного володіння були задоволені частково.

Усунуті перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні права власності на 26/400 часток житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом виселення ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 із членами їх сімей без надання іншого житла; зобов`язано ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 передати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

У ч.3 ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Представник позивача в судовому засіданні стверджує, що з 2003 по 2021 роки, позивач виконав перебудову у житловій кімнаті, кухні та коридорі, провів водопровід, виконав роботи по перекриттю даху, провів бетонну заливку полів в будинку та на подвір`ї та інші будівельні роботи та відповідно до висновку експерта, вартість вказаних робіт складає 104 610 грн, однак жодного доказу того, що відповідач ОСОБА_2 надавала позивачу дозвіл на проживання та проведення будь яких поліпшень, робіт у належній їй спірній частині будинку по АДРЕСА_3 , ним не надано та доказів вказаного матеріали справи не містять.

Позивач просить також стягнути з відповідача спричинену моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., однак жодним чином не обґрунтовує спричинення такової та з чого виходив позивач визначаючі розмір зазначеної.

З урахуванням усього вищевикладеного, на основі повно та всебічно досліджених доказів, надавши оцінку їх належності, достатності, достовірності та логічному взаємозв`язку, виходячи із фактичних обставин справи, та вимог чинного законодавства, що підлягає правозастосуванню до них, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні цієї частини позову виключно, у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Розподіл судових витрат:

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що у задоволені позовних вимог позивачу відмовлено, тому понесені ним витрати на проведення експертизи у розмірі 6000 грн: правничу допомогу у розмірі 10 000 грн та витрати по сплаті судового збору також задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 23, 268, 570, 1167 ЦК України, ст.12, 13, 83, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛ И В :

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення авансового платежу, вартості ремонтно будівельних робіт (невід`ємних поліпшень), вартості проведення експертизи експертом, моральної шкоди, правничої допомоги та судового збору відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_5 .

Повний текст рішення складений 23 січня 2023 року.

С У Д Д Я :