Провадження № 22-ц/801/388/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 рокуСправа № 127/10698/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.

за участю секретаря судового засідання: Ковальчук О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу № 127/10698/22 за позовом Акціонерного Товариства «Альфа - Банк» до ОСОБА_1 за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки

за апеляційною скаргою представника позивача АТ «Сенс Банк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2022 року постановлену у складі судді Романюк Л.Ф.,

встановив:

У травні 2022 року Акціонерне товариство «Альфа Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , третьої особа без самостійних вимог ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що відповідач ОСОБА_1 є новим власником іпотечного майна: квартири АДРЕСА_1 .

Таке звернення до суду пов`язано із тим, що позичальник ОСОБА_2 неналежно виконує взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № SME0009770-2 від 28 жовтня 2011 року у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 28 жовтня 2021 року становить 4 962 322, 36 грн., з яких: 401 622,19 грн. тіло кредиту; 565 791,18 грн. відсотки по кредиту; 3 994 908,18 грн. пеня.

Вимога позивача про усунення порушень направлена позивачем 14 грудня 2021 року - позичальнику і новому іпотекодавцю залишена без належного реагування (а.с. 1-3).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2022 року у позові відмовлено за спливом позовної давності, з підстав передбачених статті 267 ЦК України (а.с. 144-146).

В апеляційні скарзі Акціонерне Товариство «Сенс Банк» (до зміни найменування Акціонерне товариство «Альфа Банк» - надалі Банк) просить рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2022 року скасувати і ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 , адвокат Оверковський Костянтин Володимирович просить в задоволенні скарги відмовити, посилаючись на те, що суд першої інстанції у хвалив оскаржуване судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав, просив суд її задовольнити з мотивів викладених у апеляційній скарзі.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Оверковський К.В. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив суд залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином, про причину неявки суд не повідомив.

Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшов про часткове задоволення скарги з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам оскаржуване рішення у повній мірі не відповідає.

Встановлені апеляційним судом обставини і відповідні їм фактичні правовідносини

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За умовами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Отже, іпотека, як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання, є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку не доведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Відповідно до частини п`ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань (частина четверта статті 631 ЦК України).

Згідно зі статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначено, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Положення Закону України «Про іпотеку» не передбачають та не вимагають від іпотекодержателя кожного разу перед зверненням до суду надсилати іпотекодавцю (та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця) письмову вимогу про усунення порушення.

Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону.

28 жовтня 2011 року між ПАТ «Альфа-Банк», як кредитором і ОСОБА_2 , як позичальником було укладено Договір про надання траншу № SME0009770-2, за умовами якого кредитор надає позичальнику кредит в сумі 438 703,62грню на строк користування 120 місяців зі сплатою процентів за користування Кредитом в розмірі 16,5% річних, а позичальник зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити проценти, комісії (за їх наявності) за кредитом у встановлений цим Договором строк та виконати інші зобов`язання за цим Договором у повному обсязі.

Цільове призначення кредиту за цим Договором - повернення заборгованості за Договором про надання траншу № SME0009770 від 20 березня 2008 року, № SME0011724 від 17 квітня 2008 року

У пункті 7.4. Договору про надання траншу № SME0009770-2 від 28 жовтня 2011 року, сторони погодили, що цей Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання обов`язків Позичальником (а.с. 4-5).

У пункті 3.1. Договору про надання траншу № SME0009770-2 від 28 жовтня 2011 року, сторони передбачили, що повернення Кредиту та сплати процентів за користування ним, здійснюються в порядку та строки згідно з Графіком повернення Кредиту та сплати процентів, наведеному у Додатку № 1 до цього Договору, який є його невід`ємною частиною.

Згідно із Графіком повернення кредиту та сплати процентів у Додатку № 1 від 28 жовтня 2011 року до договору про надання траншу № SME0009770-2 від 28 жовтня 2011 року, дата останнього внеску на погашення кредиту припадала на 15 жовтня 2021 року (а.с.6-7).

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання (постанова ВС від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18)).

Строк в значенні термін (дата) виконання зобов`язання і строк дії договору є різні поняття.

Відповідно до положень статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Договір не може породжувати невизначеність стосовно строку його дії, оскільки у ньому передбачені визначені сторонами дати виконання зобов`язання - конкретні терміни, останній з яких, а саме 15 жовтня 2021 року і є датою закінчення строку дії договору.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 20 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець ОСОБА_4 передала в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 12-13).

10 лютого 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракуда Іриною Вікторівною вчинено виконавчий напис № 242, згідно якого запропоновано звернути стягнення на нерухоме квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 , яке згідно Договору іпотеки № SMERS00751/1, посвідченого 20 березня 2008 року, посвідченого Рудик В.В., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, та зареєстрованого в реєстрі за № 2592, Додаткового договору до Договору іпотеки № SMERS00751/1, посвідченого 30 вересня 2009 року Рудиком В.В., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, та зареєстрованого в реєстрі за № 4996, Додатковим договором № 2, посвідченого 27 липня 2010 року Рудик В.В., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, та зареєстрованого в реєстрі за № 4384, Додаткового договору, посвідченого 28 жовтня 2011 року Рудик В.В., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, та зареєстрованого в реєстрі за № 7274, передане ОСОБА_4 в іпотеку ЗАТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк») у якості забезпечення зобов`язань за договором про надання траншу № SME0009770-2 від 28 жовтня 2011 року, що укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа-Банк», строк платежу за яким настав 31 грудня 2013 року (а.с. 106).

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 травня 2014 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 17 листопада 2014 року у цивільній справі № 122/6264/14-ц (провадження № 2/127/2885/14) задоволено позов ОСОБА_4 до ПАТ «Альфа-Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паракуда Ірина Вікторівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою Іриною Вікторівною 10 лютого 2014 року за реєстровим номером 242 про звернення стягнення на нерухоме майно: трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_4 визнано таким, що не підлягає виконанню (а.с. 117-120).

Також слід наголосити і на тому, що сама по собі наявність виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки нереалізованого і невиконаного у встановленому законом порядку не позбавляє права іпотекодержателя задовольнити свої вимоги в інший спосіб, передбачений законом (постанова від 17 вересня 2020 року у справі №751/3248/17 (провадження №61-2953св19).

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський Фінансовий Союз» міста Чернігова від 05 серпня 2014 року у справі № 2131-2/489/14 позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за договором про надання траншу № SME0009770-2 від 28 жовтня 2011 року у сумі: за кредитом 401622,19 грн.; по відсотках 62117,87 грн.; по пені 65555,39 грн. Стягнуто з ОСОБА_5 пеню за Договором поруки 1 у сумі 2646,48 грн. Стягнуто з ОСОБА_6 пеню за Договором поруки 2 у сумі 2646,48 грн. (а.с. 99-101).

Ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 12 грудня 2014 року у справі № 751/12148/14 (провадження № 6/751/3502/14) відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_2 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський Фінансовий Союз» міста Чернігова від 05 серпня 2014 року у справі № 2131-2/489/14 (а.с. 102-103).

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі №6-1206цс1).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 (провадження № 14-546цс19) зазначено, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. З метою забезпечення однозначного розуміння ухваленого рішення у резолютивній частині слід зазначати, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається в рахунок стягнення заборгованості за основним договором, а отже таке звернення стягнення не є додатковим стягненням, яке могло б розумітися як подвійне.

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

З аналізу текстів судових рішень внесених до Єдиного державного реєстру судових рішень у цивільній справі № 127/26027/14-ц (провадження 2/127/1072/15) встановлено, що у грудні 2014 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_2 , орган опіки і піклування, про звернення стягнення на предмет іпотеки трикімнатну квартиру, загальною площею 62.5 кв.м, житловою площею 38.1 кв.м, що знаходиться з адресом: АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_4 , шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження».

Заперечуючи проти задоволення вказаних вимог, у березні 2015 року ОСОБА_4 в інтересах малолітньої ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов, в якому просила визнати договір іпотеки від 20 березня 2008 року, укладений між нею та ПАТ «Альфа-Банк», недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що цей договір порушує права її малолітньої дитини, яка проживає в цій квартирі.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 11 січня 2016 року, в задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_7 , в інтересах малолітньої ОСОБА_1 , задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки від 20 березня 2008 року № SMERS00751/1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2016 року касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 11 січня 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Вінницький міський суд Вінницької області від 10 травня 2018 року позов Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог - ОСОБА_2 , орган опіки та піклування, про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № SМЕ0009770-2 від 28.10.2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 , та належить на праві власності ОСОБА_4 , а кошти отримані від реалізації предмета іпотеки, направити на погашення загальної заборгованості перед Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк», що виникла на підставі кредитного договору №SМЕ0009770-2 від 28.10.2011 року, яка станом на 13.11.2014 року складає 1 229 344,84 грн. (один мільйон двісті двадцять дев`ять тисяч триста сорок чотири гривні вісімдесят чотири копійки) та застосувати спосіб реалізації предмета іпотеки із застосуванням процедури, передбаченої статтею 39, 41 Закону України «Про іпотеку», а саме шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна в ході виконавчого провадження, але не менше 753 139,00 грн. (сімсот п`ятдесят три тисячі сто тридцять дев`ять гривень), що визначена на підставі звіту про експертну оцінку ринкової вартості житлової нерухомості від 23.02.2018 року.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_8 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи без самостійних вимог ОСОБА_1 , орган опіки і піклування, ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним відмовлено.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 травня 2018 року набуло законної сили 21 червня 2018 року.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом 17 лютого 2022 року власником трикімнатної квартири, загальною площею 62.5 кв.м, житловою площею 38.1 кв.м, що знаходиться з адресом: АДРЕСА_3 , є ОСОБА_1 на підставі договору дарування, серія та номер: 4306, виданий 31 грудня 2015 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. (а.с. 39).

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі. Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, у пункті 96 постанови від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), у пункті 10.29 постанови від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19). Аналогічно функцією державної реєстрації іпотеки є оголошення належності іпотеки нерухомого майна певній особі.

Пунктом шостим статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення зобов`язання зі сплати грошових коштів, в тому числі на відшкодування шкоди або виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13 квітня 2022 року у справі № 757/62043/18-ц (провадження № 61-13227св21).

Боржник (продавець), який відчужує майно на користь іншої особи після виникнення в нього зобов`язання зі сплати грошових коштів, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно потерпілої сторони, оскільки укладається договір, який порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Згідно висновків викладених у рішенні Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 (щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 1, 2 ст. 23 ЗУ "Про іпотеку", іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.

Обтяження нерухомого майна іпотекою передбачає заборону або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном та виникає з моменту внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту такого обтяження. Набувач предмета іпотеки не позбавлений можливості отримувати інформацію про обтяження майна іпотекою самостійно або за допомогою третіх осіб та здатний виявити розумну обачність, щоб убезпечити себе від негативних наслідків, пов`язаних із набуттям статусу іпотекодавця, у тому числі і тих, що можуть настати у разі невиконання основного зобов`язання. Хоча обтяження майна іпотекою і впливає на можливість реалізації набувачем іпотечного майна свого конституційного права власності через обмежену правомочність розпоряджатися предметом іпотеки, втручання у таке право є мінімальним та спрямоване на врахування інтересів усіх суб`єктів вказаних правовідносин.

Положення частини першої статті 23 Закону № 898 не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину. Конституційний Суд України зазначає, що положення частини першої статті 23 Закону № 898, які визначають наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, безпосередньо не стосуються питання позбавлення іпотекодавця (набувача іпотечного майна) права власності на предмет іпотеки або ж його примусового відчуження у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У висновку Верховного Суду щодо наслідків переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 161/6253/15-ц (провадження № 14-32цс20) зазначається, що відповідно до вимог статті 23 Закону № 898-IV у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, оскільки у момент передачі майна в іпотеку іпотекодавець не був її власником. Іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна. Таку правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд України у постановах від 24 грудня 2014 року (провадження № 6-201цс14), від 05 лютого 2014 року (провадження № 6-131цс13) та Вищий господарський суд України у своїй постанові від 09 лютого 2015 року (провадження № 54/315).

Частиною першою статті 54 Закону України "Про виконавче провадження"? встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Відповідно до статті 23 Закону України "Про іпотеку" визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

За змістом цієї норми на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформації про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обов`язки іпотекодавця.

Отже, в разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності на майно (постанова Верховного Суду України від? 3 лютого 2016 року у справі № 6-2026цс16).

Відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Судові рішення відповідно до статті 124 Конституції України є обов`язковими до виконання на всій території України.

У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 ЦПК визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковості виконання рішення суду, при цьому реалізувати право на примусове стягнення присуджених судом сум можливо лише шляхом заміни сторони стягувача у виконавчому провадженні, оскільки новий кредитор, без вирішення питання про заміну сторони у зобов`язанні, не має права звернутись до органу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду.

Положеннями частин першої, другої, п`ятої статті 442 ЦПК України встановлено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до вимог частини другої статті 15 Закону України "Про виконавче провадження" боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

За змістом частини п`ятої статті 15 Закону України "Про виконавче провадження"? ? у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва на стадії виконання рішення суду, є наступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах

Тобто, процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні - це заміна на будь-якій стадії виконавчого провадження стягувача або боржника іншою особою у зв`язку з її вибуттям, тобто підставою заміни кредитора внаслідок правонаступництва є настання певних обставин, які мають юридичне значення і в результаті яких виникають цивільні права та обов`язки або пряма вказівка акту цивільного законодавства, що не залежить від умов та порядку здійснення виконавчого провадження органами і посадовими особами.

Статтею 273 ЦПК України (в редакції яка діяла на час ухвалення та набрання рішенням суду від 10 травня 2018 року законної сили ) встановлено, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Враховуючи, що іпотечні зобов`язання пов`язані не з особою іпотекодавця, а з належним йому нерухомим майном, тому з переходом права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи іпотека не припиняється, а відповідний статус переходить до нового власника майна в силу прямої вказівки Закону.

Наведені положення свідчать, що у разі наявності судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, зміна власника обтяженого іпотекою майном не свідчить про необхідність повторного доведення кредитором в судовому порядку наявності в нього відповідного права.

Враховуючи, що існує рішення суду, яким звернено стягнення на іпотечне майно, після переходу права власності на обтяжене іпотекою майно, відбулась зміна іпотекодавця, що може бути підставою для заміни боржника у виконавчому провадженні, а не для звернення з новим позовом до нового власника.

Про що неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх висновках викладених у постановах від 09 липня 2019 року у справі № 916/1645/18 та від 01 березня 2021 року у справі № 201/16014/13-ц (провадження № 61-9098сво20).

Отже, з ухваленням рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 травня 2018 року у цивільній справі № 127/26027/14-ц (провадження 2/127/1072/15), яке набуло законної сили 21 червня 2018 року, позивач захистив своє порушене право, що виникло з кредитного та іпотечного договорів, та, заявивши аналогічні позовні вимоги до нового власника іпотечного майна, не обґрунтував наявності підстав для прийняття іншого судового рішення про звернення стягнення на той самий предмет іпотеки.

Апеляційний суд вважає за необхідне зауважити, що обставини неналежної реалізації позивачем прав сторони виконавчого провадження, не можуть бути підставами для подачі і задоволення нового позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) дійшла висновку, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору.

На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Отже, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів (постанова ВП ВС від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц).

Водночас, 14 грудня 2021 року АТ «Альфа-Банк» направив на адресу позичальника ОСОБА_2 та нового власника іпотечного майна ОСОБА_1 письмову вимогу про усунення порушень, згідно якої Банк повідомив, що загальний розмір невиконаних грошових зобов`язань станом на 13 грудня 2021 року становить 966 861,14 грн.

Банк вимагає від Позичальника у тридцятиденний строк сплатити заборгованість по кредиту, відсотках за користування кредитом та неустойку.

У разі невиконання цієї вимоги, Банк розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки (квартири АДРЕСА_4 ), відповідно до Закону України «Про іпотеку», шляхом подачі до суду позову про звернення стягнення на предмет іпотеки чи вчинення виконавчого напису нотаріуса (а.с. 35-37).

Звертаючись до суду із цим позовом, Банк вказував на те, що позичальник ОСОБА_2 неналежно виконує взяті на себе зобов`язання за кредитним договором у зв`язку з чим станом на 28 жовтня 2021 року виникла заборгованість у сумі 4 962 322, 36 грн., з яких: 401 622,19 грн. тіло кредиту; 565 791,18 грн. відсотки по кредиту; 3 994 908,18 грн. пеня.

Банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки - квартири АДРЕСА_4 , визначивши спосіб реалізації предмета іпотеки у порядку статті 41 Закону України «Про іпотеку» - шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої виходив із того, що про порушення права за договором іпотеки позивачу стало відомо давно, про це свідчать його дії спрямовані щодо реалізації його прав передбачених договором іпотеки, а саме право на звернення стягнення (направлення вимоги до іпотекодавця, вчинення виконавчого напису, пред`явлення позову до суду у справі № 127/26027/14).

У пункті 7.10 постанови ВП ВС від 4 грудня 2018 року у справі №910/18560/16 (провадження № 12-143гс18) зазначено, що застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог.

Проте, в порушення норм процесуального права, обставини щодо наявності чи відсутності порушеного права, на захист якого Банк подав позов, суд першої інстанції не з`ясовував та не встановив.

Дослідивши докази у справі та докази, що не були предметом дослідження в суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивачем належним чином не обґрунтовано за захистом якого свого порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу він повторно звернувся до суду з урахуванням наявності чинного рішення суду, яким аналогічний позов вже задоволено, апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність позову.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, допустив порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову Банку саме з підстав пропуску строку позовної давності.

Частиною першою та другою статті 376 ЦПК України передбачено підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, серед яких неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норми матеріального права, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для зміни мотивувальної частини судового рішення.

Згідно із частиною 4 статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції лише в частині викладення мотивів, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 367; 374; 376; 381; 382; 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2022 року змінити в частині мотивів відмови у позові з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

В решті рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник