Справа № 464/340/19 Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р.
Провадження № 22-ц/811/2696/21 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: О.О. Гай

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в:

21.01.2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму заборгованості за договором позики від 11.01.2018 в розмірі 301 162,63 грн, з яких: 280 000 грн основного боргу; 13 384 грн - відсотки з урахуванням індексу інфляції; 7 778,63 грн - 3% річних від простроченої суми та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 11 січня 2018 року уклав із ОСОБА_1 договір позики грошових коштів, відповідно до якого остання отримала від нього грошові кошти у сумі 280 000 грн та мала повернути такі до 11 лютого 2018 року. Факт одержання коштів підтверджується розпискою, власноручно написаною ОСОБА_1 . Однак, по даний час відповідач взяті на себе зобов`язання не виконала, кошти не повернула. Просив позов задовольнити у повному обсязі.

Заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 17 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти за договором позики від 11.01.2018 в розмірі 301 162 грн 63 коп., з яких: 280 000 грн - сума основного боргу; 13 384 грн- інфляційні втрати; 7 778 грн 63 коп. - 3% річних від простроченої суми. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений позивачем судовий збір в розмірі 3 011 грн 64 коп.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 07 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Заочне рішення Сихівського районного суду м.Львова від 17 квітня 2019 року скасовано.

Ухвалено нове рішення. Відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні його позову до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 4 580,57 грн. судових витрат.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Львівського апеляційного суду від 07 вересня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначила, що вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим та безпідставним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Вона не була присутня при розгляді справи та не повідомлялася судом про судові засідання належним чином. Повідомлення про виклики в судове засідання їй не вручалися, адже, як вбачається з матеріалів справи, такі судові виклики повернуті суду оператором поштового зв`язку у зв`язку з закінченням терміну зберігання, що суперечить чинному законодавству та призвело до порушення її процесуальних прав. Вважає, що суд не в повній мірі з`ясував усі обставини справи, оскільки вона не підписувала договору на який посилається позивач, не писала і не підписувала боргової розписки, грошей у позивача ніколи не позичала.

Просила призначити судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити ЛНДІСЕ та скасувати заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 квітня 2019 року у зазначеній справі.

У засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечила.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених у скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Судом встановлено, що 11 січня 2018 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено договір позики грошових коштів, у якому зазначено, що позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти у сумі 280 000 грн, а позичальник зобов`язалася повернути такі позикодавцеві до 11 лютого 2018 року. Договором також передбачено, що якщо позичальник вчасно не поверне борг, то він зобов`язаний на вимогу позикодавця сплатити його з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Отримання ОСОБА_1 грошових коштів від ОСОБА_2 за договором позики 11 січня 2018 року підтверджується письмовою розпискою, власноручно написаною ОСОБА_1 11 січня 2018 року.

Згідно розрахунку позивача , заборгованість за договором позики станом на 15 січня 2019 року становить 301 162 грн 63 коп., з яких: 280 000 грн - сума основного боргу; 13 384 грн- інфляційні втрати; 7 778 грн 63 коп. - 3% річних від простроченої суми.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

У статті 509 ЦК України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (частини перша, друга статті 205 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, разом з тим після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

За умовами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Відповідні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року в справі № 154/3443/18.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 порушено умови договору позики, не виконано взятих на себе зобов`язань та така у добровільному порядку ухиляється від повернення позичальнику коштів, а відтак вимоги позивача є законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Постановою Львівського апеляційного суду від 07 вересня 2020 року, ухваленою у даній справі за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 ,відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 з підстав відсутності між сторонами грошово-зобов`язальних правовідносин.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 червня 2021 року, скасовуючи зазначену вище постанову суду та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд не перевірив належним чином доводи апеляційної скарги, не врахував пояснення учасників справи та надані ними докази, не надав їм належної оцінки, передчасно дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з підстав відсутності між сторонами грошово-зобов`язальних правовідносин.

При новому апеляційному розгляді справи, колегія суддів усунула зазначені Верховним Судом недоліки та врахувала мотиви, з яких було скасовано постанову апеляційного суду, ухвалену у даній справі 07 вересня 2020 року, та за клопотанням апелянта ОСОБА_1 у справі було проведено судову почеркознавчу експертизу, за висновками якої рукописний текст розписки та підписи у договорі були виконанні саме ОСОБА_1 . Експертиза проводилася Львівським Науково-дослідним інститутом судових експертиз, експертний висновок від 01.03.2023 року (а.с. 179-182, т.2).

Отже, відповідач ОСОБА_1 не спростувала дійсність укладеного між сторонами правочину - договору позики, оскільки не довела належними та допустимими доказами його непідписання та неотримання від позивача позики у розмірі 280 000,00 грн.

Колегія суддів вважає доведеним, що правовідносини між сторонами виникли з договору позики, що підтверджується як договором позики від 11 січня 2018 року, так і розпискою ОСОБА_1 , яка написана нею власноруч, та підтверджує як факт отримання останньою коштів у розмірі 280 000,00 грн за договором, так і зобов`язання повернути ці грошові кошти ОСОБА_2 у строк до 11 лютого 2018 року.

Колегія суддів також погоджується з висновком районного суду, що ОСОБА_1 не виконала покладеного на неї зобов`язання щодо повернення суми позики, а тому повинна нести відповідальність за невиконання грошового зобов`язання у вигляді обов`язку сплатити суму боргу в розмірі 280 000,00 грн , інфляційних втрат в сумі 13 384 грн та 3% річних від простроченої суми , що становить - 7 778 грн 63 коп.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 квітня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 08 серпня 2023 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левик

М.М. Шандра