Справа № 127/8027/22
Провадження № 22-ц/801/436/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 рокуСправа № 127/8027/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Шемети Т.М., Якименко М.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 грудня 2022 року, дата складення повного тексту рішення невідома,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

В квітні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Малолітня є громадянкою України, проживає разом із позивачкою за місцем її реєстрації та фактичного проживання в Україні. Також з нею проживають троє дітей від шлюбу з ОСОБА_5 , а саме: ОСОБА_6 , 1999 року народження, ОСОБА_7 , 2001 року народження, та ОСОБА_8 , 2006 року народження.

Позивач зазначає, що відповідач з дня народження їх спільної доньки витрачав кошти на її утримання, іноді купував необхідні речі, пізніше сплачував за її перебування в садочку, однак, останнім часом коштів на утримання дитини не надає, бажає, щоб донька мешкала в Польщі, а позивачка залишилась в Україні.

Позивачка вказує, що відповідач є співвласником приватних фірм, має стабільний дохід, інші діти на утриманні відсутні, істотних обставин, які могли б унеможливити виконання відповідачем батьківських обов`язків, немає, а тому має можливість матеріально утримувати дитину.

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом, в якому вона просила стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду, і до досягнення дитиною повноліття. Здійснити розподіл судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 грудня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше на дитину 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18 квітня 2022 року, і до досягнення дитиною повноліття.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 992,40 грн судового збору.

Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

Обґрунтовуючи мотиви прийнятого рішення місцевий суд, зважаючи на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні дитини, взаємний обов`язок батьків по її утриманню, інші встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, вважав розумним та справедливим стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача.

Також суд першої інстанції звернув увагу на те, що між сторонами існує спір щодо місця проживання дитини, проте її утримання та виховання пов`язане з щоденними витратами і не може бути пов`язане з проміжком часу, який необхідний для врегулювання спору в судовому порядку щодо місця проживання дитини, при тому, що дитина проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що між ним та ОСОБА_1 виникли правовідносини з приводу незаконного утримання дитини і повернення дитини за постійним місцем проживання, що регулюються нормами Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, укладеної в Гаазі 25 жовтня 1980 року, ратифікованої Верховною Радою Україною 11 січня 2006 року № 3303-IV, які на думку апелянта не застосовані місцевим судом. Зазначає, що ОСОБА_1 незаконно утримує їхню доньку ОСОБА_4 в Україні та порушує його право, як батька, на спілкування, опіку та піклування згідно із законодавством Республіка Польща, де їхня донька народилася та постійно проживала.

На переконання відповідача, місцевим судом не враховано, що ОСОБА_1 не приймає від нього як грошові кошти так і матеріальні цінності на утримання їхньої спільної дитини, а також не дозволяє бачитись із їхньою спільною донькою.

15 лютого 2023 року від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечила аргументи викладені в апеляційній скарзі вказавши, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Позиція суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та заперечення викладені у відзиві на апеляційну скаргу, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам.

Судом встановлено, що сторони в справі ОСОБА_1 , громадянка України, та ОСОБА_2 , громадянин Республіки Польща, є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась м. Валбжих, Республіка Польща, що підтверджується свідоцтвом про народження від 26 березня 2019 року, виданим Нижньосілезьким воєводством, Відділ реєстрації актів цивільного стану в м. Валбжих, номер актового запису 0265011/00/АU/2019/618501 (а.с.7-8).

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований не був.

Малолітній ОСОБА_4 присвоєно номер НОМЕР_1 та видано паспорт громадянина Республіки Польща, серії НОМЕР_2 код НОМЕР_3 , орган, що видав Воєвода Нижньосілезький /4/, дата видачі 27 червня 2019 року, що підтверджується паспортом громадянина Республіки Польща серії НОМЕР_2 код НОМЕР_3 та повідомленням про надання PESEL Управління Державної реєстрації актів цивільного стану у Валбжиху від 26 березня 2019 року (а.с.48-53).

Крім того, ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (довідка Бургомістра міста Свебодзіце від 10 травня 2022 року, а.с.54-55).

При цьому, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 , виданим 07 жовтня 2021 року та довідкою № 0512-000001471 про реєстрацію особи громадянином України від 10 вересня 2021 року (а.с.9, 11).

Позивач ОСОБА_1 , 1981 року народження, проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що також підтверджується довідкою КК «Ясний» від 08 квітня 2022 року за № 145. Спільно з ОСОБА_1 проживають: ОСОБА_9 , 1999 року народження, ОСОБА_10 , 2001 року народження, ОСОБА_11 , 2006 року народження, та ОСОБА_4 , 2019 року народження (а.с.12).

Факт реєстрації ОСОБА_1 за вищевказаною адресою також підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 11 квітня 2022 року № 16973 (а.с.13).

З довідки Комунального закладу «Дошкільного навчального закладу №23 Вінницької міської ради» від 05 травня 2022 року № 05-01-31/101 слідує, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зарахована до даного дошкільного навчального закладу з 15 листопада 2021 року по теперішній час (а.с.60).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Положеннями ст. 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України).

За умовами ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із ст. ст. 180, 191 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Частинами 1, 3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 ст. 182 СК України встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За положеннями ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

За таких обставин, враховуючи рівність прав та обов`язків батьків щодо дітей, у тому числі й щодо їх утримання, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства і вимог закону про те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей, встановивши вказані обставини, зокрема те, що дитина сторін у справі проживає разом із позивачкою, перебуває на її утриманні, з урахуванням того, що будь-яких доказів на підтвердження поганого стану здоров`я відповідача чи наявності в нього на утриманні інших малолітніх, неповнолітніх дітей, або ж непрацездатних членів сім`ї матеріали справи не містять, місцевий суд прийшов до вірного висновку, що справедливими, розумними та достатніми є аліменти в розмірі частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача.

Покликання апелянта на те, що суд першої інстанції на його думку при вирішенні справи мав керуватися вимогами Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція 1980 року), а також не врахував, що позивач ОСОБА_1 незаконно утримує їхню доньку ОСОБА_4 в Україні та порушує його право, як батька, на спілкування, опіку та піклування згідно із законодавством Республіка Польща, де їхня донька народилася та постійно проживала є безпідставними і не заслуговують на увагу, оскільки вони не мають жодного відношення до вирішення спору про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, регулюються іншими правовідносинами і розглядаються в іншому порядку при зверненні до суду із відповідним позовом.

Крім того, між сторонами існує спір щодо місця проживання дитини.

Водночас, той з батьків з ким, зокрема, на час розгляду зазначеної справи, проживає донька, відповідно до зазначених вище норм права має право на отримання аліментів від другого з батьків, який не приймає участі в її утриманні.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не приймає від відповідача, як грошові кошти так і матеріальні цінності на утримання їхньої спільної дитини не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини, навіть за їх наявності, не звільняють другого з батьків, з яким не проживає дитина від обов`язку утримання їхньої спільної дитини визначеному СК України.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 158/1638/18.

Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: Т.М. Шемета

М.М. Якименко