РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі головуючого судді - Зуєвич Л.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (участі) учасників справи (в письмовому провадженні) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 /далі - ОСОБА_2 / (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 /далі - ОСОБА_3 / (РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_3 ) про визнання недійсними правочинів,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

10.12.2021 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 10.12.2021, за підписом представника позивача адвоката Пасюкова В.В. (діє на підставі ордера) в якій позивач просить суд:

-визнати усну угоду, викладену у розписці від 25.02.2011 та укладену між ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_2 (відповідач 1) та ОСОБА_3 (відповідач 2) недійсною;

-визнати розписку від 25.02.2011 недійсною.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.12.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Фактично справу передано судді по реєстру 14.12.2021

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 16.02.2021 вказану позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження).

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/).

Доводи позову

В позові, зокрема, вказується, що рішенням Дрогобицього міськрайонного суду Львівської області у справі № 442/2025/18 від 17.09.2019 вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , заборгованість в сумі 349 270,00 грн.

Зі слів позивача, підставою для ухвалення такого рішення стала розписка від 25.02.2011 відповідно до умов якої, між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено усний договір про надання послуг, зокрема, ОСОБА_3 зобов`язався надати послуги з охорони матеріальних цінностей ЗАТ «Калуський машинобудівний завод» у період з 25.02.2011 по 07.04.2015, а позивач зобов`язався сплатити 212 000,00 грн за надані послуги.

Позивач вважає, що зміст вказаної розписки не відповідає дійсним обставинам справи, а сама розписка складена з порушенням норм матеріального права, у зв`язку з чим, має бути визнана недійсною.

Позивач вказує, що ОСОБА_3 не міг надавати послуги з охорони матеріальних цінностей ЗАТ «Калуський машинобудівний завод», з огляду на відсутність ліцензії на право здійснення охоронної діяльності.

Звертає увагу на те, що вказане підтверджується також відсутністю у ФОП ОСОБА_3 відповідного КВЕД 80.10 «Діяльність приватних охоронних служб», а також тією обставиною, що ОСОБА_3 не є засновником або службовою особою іншого суб`єкта господарювання, який має право займатися охоронною діяльністю.

Як вказує позивач, за таких обставин, ОСОБА_3 не надавав та не міг надавати послуги з охорони матеріальних цінностей, а ОСОБА_2 не міг це підтвердити, виступаючи стороною у трьохсторонньому усному договорі.

Зі слів позивача, ОСОБА_3 , обґрунтовуючи свої позовні вимоги, наполягав на тому, що 25.02.0211 між ним та ОСОБА_1 було укладено усний договір про надання послуг з охорони майна, незважаючи на те, що в силу закону, такий договір мав укладатися в письмовій формі.

Окрім того, в позові вказується, що у відповідачів відсутні докази щодо надання ОСОБА_3 послуг з охорони матеріальних цінностей ЗАТ «Калуський машинобудівний завод», а сам ОСОБА_3 не надав суду жодного доказу на підтвердження оплати його послуг за період з 25.02.2011 по 01.07.2014.

Також, позивач просить звернути увагу на те, що розписка складена не від імені ОСОБА_1 , як фізичної особи, а від імені ЗАТ «Калуський машинобудівний завод», а в змісті розписки вказано, що ОСОБА_3 надавав послуги з охорони матеріальних цінностей ЗАТ «Калуський машинобудівний завод» з 25.02.2011, в той час, як заборгованість виникла за період з 01.07.2014 по 07.04.2015.

Також, в позові зауважується, що в розписці зазначено неправильну назву підприємства - ЗАТ «Калушський машинобудівний завод» замість правильної - ТОВ «Калуський машинобудівний завод».

Наголошується, що ОСОБА_3 , вважаючи, що він має право на отримання коштів за розпискою, своїх вимог до ТОВ «Калуський машинобудівний завод» не заявляв, незважаючи на те, що ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 24.04.2018 у справі № 909/949/15 затверджено ліквідаційний баланс підприємства та прийнято рішення про його ліквідацію.

Підсумовується, що невідповідність змісту розписки нормам матеріального права, недотримання письмової форми договору, є підставою для визнання її недійсною.

У зв`язку з викладеним, просить позовні вимоги задовольнити.

Щодо правової позиції ОСОБА_2 .

Відповідач-1 ( ОСОБА_2 ) своїм правом подання відзиву не скористався, копію ухвали про відкриття провадження та позовної заяви із доданими до неї матеріалами отримав 14.07.2022, про що свідчить наявна в матеріалах справи розписка.

Жодних заяв, клопотань, пояснень з приводу позовних вимог або заперечень на позовні вимоги в будь-якій іншій формі від відповідача-1 ( ОСОБА_2 ) на адресу Солом`янського районного суду міста Києва не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити правову позицію останнього щодо предмету спору.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Щодо правової позиції ОСОБА_3 .

Від відповідача-2 ( ОСОБА_3 ) відзив на позовну заяву не надійшов.

Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача.

З відповіді Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України від 03.02.2022 (а.с. 48) вбачається, що відповідач ( ОСОБА_3 ) з 21.05.2019 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка …> надсилається …> разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням …> за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV громадянин України …> зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Відповідно до ч. 10 ст. 6 цього Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. …> За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Кореспонденція суду є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом.

Суд направляв на зареєстровану адресу відповідача копію ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви та доданих до неї документів. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд.

Відповідач кореспонденцію суду не отримав, а лист повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідача, суд зробив оголошення для відповідача про розгляд даної справи на офіційному сайті судової влади.

Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.

Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього.

Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 118, 123 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270.

Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи.

Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Однак процесуальне законодавство не визначає наслідків невручення повістки-повідомлення з причин закінчення строку зберігання. В т.ч. жодними законами чи підзаконними актами не передбачено, скільки разів суд має перенаправляти кореспонденцію на єдину відому (офіційну) адресу, з якої вона повертається без вручення, для того щоб особа вважалась такою, що повідомлена.

Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за зареєстрованим місцем проживання, а також шляхом оголошення через сайт судової влади та телефонограми суду), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті.

Будь-яких письмових заяв від відповідача-2 не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості достеменно встановити його правову позицію щодо предмета спору.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем-2 відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

Позивачем до матеріалів справи долучено копію розписки (а.с. 12) зі змісту якої вбачається наступне:

"Я, ОСОБА_1 , генеральний директор ЗАТ «Калушський машинобудівний завод», беру на себе зобов`язання повернути ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 212 000,00 грн за надані ним послуги по охороні матеріальних цінностей ЗАТ «Калушський машинобудівний завод» в період з 01.07.2014 по 07.04.2015.

В свою чергу, я, ОСОБА_3 , надаючи вищевказані послуги з охорони матеріальних цінностей ЗАТ «Калушський машинобудівний завод», в період з 25.02.2011 по 07.04.2015, несу повну матеріальну відповідальність за цілісність взятого мною під охорону майна товариства. У випадку виявлення фактів викрадення, самовільного використання, привласнення, заволодіння іншим способом, відчуження чи відсутності вказаних матеріальних цінностей ЗАТ «Калушський машинобудівний завод» в період з 25.02.2011 по 07.04.2015, сума у 212000,00 грн, яку мені має повернути ОСОБА_1 , буде зменшена пропорційно втрачених матеріальних цінностей ЗАТ «Калушський машинобудівний завод».

Вказана розписка містить підписи ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , та свідка - ОСОБА_2 .

Також, позивачем до матеріалів справи долучено копію рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17.09.2019 у справі № 442/2025/18 (а.с. 13-15) яким вирішено: стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 349 270,00 грн.

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що така заборгованість стягнута на виконання усного договору про надання послуг, факт надання яких підтверджується вказаною розпискою.

Постановою Львівського апеляційного суду від 05.03.2020 у справі № 442/2025/18, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17.09.2019 у справі № 442/2025/18 - без змін (а.с. 16-19).

Зі змісту відповіді Управління ліцензування МВС України від 04.087.2020, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с. 26), вбачається, що згідно з відомостями ліцензійного реєстру МВС, інформації про прийняті рішення за зверненнями здобувачів ліцензій, розміщеної на офіційному веб-сайті МВС у розділі «Документи - Нормативно-правові акти», рішення про видачу, відмову у видачі або залишення без розгляду заяви про отримання ліцензії на провадження охоронної діяльності ОСОБА_3 , як суб`єкту господарювання, МВС не приймалися.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

За загальним правилом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19, постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину встановлені у ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти:

1) правочини між юридичними особами;

2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;

3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;

4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09.01.2019 у справі № 759/2328/16-ц зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемними за законом вважаються правочини що вчинені:

-без додержання обов`язкової письмової форми (для яких встановлена законом виключно письмова форма) (стаття 208 ЦК України);

-без додержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення (стаття 220 ЦК України);

-малолітньою особою за межами своєї цивільної дієздатності (стаття 221 ЦК України);

-особою, цивільна дієздатність якої обмежена за межами її цивільної дієздатності (стаття 223 ЦК України);

-без дозволу органів опіки та піклування (стаття 224 ЦК України);

-якщо своєю суттю порушують публічний порядок (стаття 228 ЦК України).

Рішення суду щодо недійсності цих правочинів не вимагається. Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18).

Слід зазначити, що деякі правочини (або їх частини) можуть бути визнані дійсними в судовому порядку. Це виключення стосується правочинів що вчинені без додержання обов`язкової письмової форми, якщо буде доведено, що сторони виконали свої зобов`язання або настали бажані наслідки, та правочинів що вчинені без дозволу органів опіки та піклування, якщо буде доведено, що правочин відповідає інтересам особи, над якою встановлена опіка.

Визначивши предмет позову як "визнання договору недійсним", підставою позову зазначено норму закону, яка прямо визначає нікчемність відповідного правочину, що само по собі є достатньою та самостійною обставиною для відмови в позові з мотивів обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права (див. постанову Верховного Суду від 21.05.2020 у справі № 920/551/19.

У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 № 355/385/17 вказано, що тлумачення статей 215 та 216 ЦК України свідчить, що учасники цивільних відносин не можуть на рівні того чи іншого договору здійснювати його кваліфікацію як недійсного (нікчемного чи оспорюваного), визначати правові наслідки нікчемності правочину. За домовленістю сторін можуть змінюватися тільки правові наслідки оспорюваного правочину.

Суд звертає увагу, що оспорюваним документом в даній справі є розписка, копія якої долучена до матеріалів справ.

Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17.09.2019 у справі № 442/2025/18 було вирішено стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 349 270,00 грн.

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що така заборгованість стягнута на виконання договору про надання послуг, факт надання яких підтверджується оскарженою у межах жданої справи розпискою.

У зв`язку з незгодою з рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17.09.2019 у справі № 442/2025/18, представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , було подано апеляційну скаргу, яка за результатами розгляду, постановою Львівського апеляційного суду від 05.03.2020 була залишена без задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17.09.2019 у справі № 442/2025/18 - без змін.

В постанові Львівського апеляційного суду від 05.03.2020, зокрема, вказано, що: « ОСОБА_3 належним чином виконав умови договору про надання послуг з охорони матеріальних цінностей ЗАТ «Калуський машинобудівний завод», у період з 25.02.0211 по 07.04.2015, проте ОСОБА_1 , своїх зобов`язань за договором не виконав - не оплатив йому коштів за надані послуги в період з 01.072014 по 07.04.2015.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), що зазначено, зокрема, і постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 28 вересня 2021 року у справі № 918/1045/20, від 11 серпня 2021 року у справі № 909/436/20, від 06 жовтня 2021 року у справі № 925/1546/20, від 14 квітня 2022 року у справі № 205/7747/18 та інших).

Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором виконання своїх зобов`язань.

Дії позивача, який заявляє вимогу про недійсність угоди та розписки від 25.02.2011, суперечить його попередній поведінці - погодженню з умовами такого договору та отримав послуги від ОСОБА_3 за його виконання, а відтак, діє недобросовісно.

При цьому, суд звертає увагу, що позивач не заперечує факт укладення угоди та розписки від 25.02.2011, а посилається лише на недотримання форми правочину, за наявності судового рішення про стягнення з нього заборгованості за цією ж угодою та розпискою, яке набрало законної сили, не зазначаючи, які конкретно його права чи інтереси порушені даними угодою та розпискою, а також яким чином такі права чи інтереси можуть бути захищені чи відновлені за рахунок ухвалення судового рішення про визнання таких недійсними.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Вказана позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 383/1264/19, від 21.09.2022 у справі № 344/8661/20, від 21.09.2022 у справі № 622/1148/13.

З урахуванням викладеного у сукупності, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Враховуючи результат розгляду справи (відмову у позові) судові витрати у справі покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 2-13, 76-83, 89, 141, 142, 206, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсними правочинів, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич