Справа № 199/5085/23
(2/199/2071/23)
РІШЕННЯ

Іменем України

18.12.2023 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Хамула А.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

20 червня 2023 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого з урахуванням подальшого уточнення позовних вимог послалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача ОСОБА_6 , після смерті якого відкрилась спадщина на належну йому частину домоволодіння АДРЕСА_1 . Однак державним нотаріусом Четвертої ДДНК було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право власності за законом на вказану частину спадкового нерухомого майна, що мотивовано неузгодженістю розміру часток співвласників домоволодіння, оскільки за спадкодавцем позивача зареєстровано право власності на частину домоволодіння, а за іншими співвласниками цього домоволодіння АДРЕСА_2 , а тому сума часток не відповідає цілому. Так, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно співвідповідачам фізичним особам по справі належить на праві власності 59/100 частин домоволодіння (зареєстровано по 59/300 за кожним зі співвідповідачів фізичних осіб). За спадкодавцем позивача зареєстровано право власності на частину того ж домоволодіння. В той же час, рішенням виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради від 17 травня 2002 року №165/19 затверджено акт часток спірного домоволодіння, за яким у власності ОСОБА_7 знаходиться 59/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , а у спадкодавця позивача 41/100 частин. ОСОБА_6 надав свою згоду на такий перерахунок часток співвласників, однак, на відміну від іншого співвласника, за собою змінений розмір частки не перереєстрував, що і зумовило наведену вище неузгодженість розміру часток співвласників домоволодіння. 05 жовтня 2002 року ОСОБА_7 за договором дарування відчужила належну їй частку домоволодіння ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 . За таких обставин позивач звернулась до суду із даним позовом, в якому просила визнати за нею в порядку спадкування за законом після ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 41/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , що складаються з: житлового будинку літ.А1 з житловою прибудовою літ.А2, прибудов літ.а3, літ.а4 загальною площею 85,4 м2, житловою площею 45,3 м2, ганку літ.а6, сараю літ.Д1, навісу літ.Л1, споруд №1-8, І, ІІ.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2023 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу відповідний строк для усунення виявлених недоліків її позовної заяви.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2023 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням позивачем недоліків її позову позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Цією ж ухвалою задоволено частково клопотання позивача про витребування доказів копії актового запису про смерть, копії спадкових справ.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати та із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги своєї довірительки в уточненій редакції підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі з викладених у ньому підстав та обставин.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимоги в уточненій (останній) редакції не заперечували, при задоволенні позову просили не покладати на них судові витрати по справі. Крім того, від відповідача ОСОБА_3 до суду надійшла письмова заява, в якій вказаний відповідач також просила задовольнити позов в останній уточненій редакції, а судові витрати по справі з відповідачів не стягувати.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду письмову заяву, в якій просив задовольнити позовні вимоги в останній уточненій редакції, а в частині стягнення з відповідачів судових витрат відмовити.

Відповідач Дніпровська міська рада в судове засідання не з`явився, свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Натомість від представника вказаного відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, прийняття рішення у відповідності до вимог закону, на підставі матеріалів цивільної справи та із повідомлення про результати розгляду справи.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надіслала до суду заяву про розгляд справи за своєї відсутності та ухвалення рішення судом на свій розсуд.

За таких обставин, керуючись нормами ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд цивільної справи по суті за наведеної явки учасників розгляду справи.

Вислухавши представника позивача, тих відповідачів, які з`явились в судове засівання, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_1 належало в рівних частках (по 1/2 частині) співвласниками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі договорів купівлі-продажу від 25 грудня 1990 року та від 14 березня 2000 року відповідно. У травні 2002 року КП «ДМБТІ» затверджено укладений між вказаними співвласниками акт ідеальних часток, за яким внаслідок переобладнання/перебудови домоволодіння частка співвласника ОСОБА_7 склала 59/100 частин, а співвласника ОСОБА_6 41/100 частин. В подальшому рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районного ради від 17 травня 2002 року №165/19 вирішено: оформити право власності на сіни літ.а-1 (санвузол 1-3) по АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 ; затвердити акт частки, де у власності ОСОБА_7 знаходиться 59/100 частин від усього домоволодіння по АДРЕСА_1 ; внести необхідні зміни в правові документи у Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації. Викладені обставини підтверджуються копією договору купівлі-продажу від 25 грудня 1990 року, копією акту ідеальних часток, копією рішення виконкому з додатками.

05 жовтня 2002 року між ОСОБА_7 , як дарувальник, та ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , як обдаровувані, уклали договір дарування домоволодіння, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Колодій Л.М. за реєстровим №3537, за умовами якого обдаровувані набули у власність належні дарувальнику 59/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 в рівних частках (по 59/300 частин кожний з обдаровуваних). Викладені обставини підтверджуються копією договору дарування, копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, копією довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

При цьому, як встановлено в ході розгляду з матеріалів цивільної справи, не заперечувалось сторонами, ОСОБА_6 за життя так і не ініціював та не здійснив внесення відповідних змін до правовстановлюючих документів щодо зміненого розміру його частки (зменшення з частини до 41/100 частин) у спірному домоволодінні, внаслідок чого станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі на спірне домоволодіння АДРЕСА_1 в КП «ДМБТІ» містяться наступні відомості: частка зареєстрована за ОСОБА_6 , а 59/100 частин за ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 . Відомості про право власності ОСОБА_6 до чинного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не перенесено. Викладені обставини підтверджуються копією листа КП «ДМБТІ» ДМР від 16 листопада 2021 року №8870, копією довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_8 , внаслідок чого відкрилась спадщина на належні йому 59/300 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , які були успадковані співвідповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Відтак, станом на момент розгляду справи співвласниками 59/100 частин домоволодіння є співвідповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 . Дані обставини підтверджуються копією матеріалів спадкової справи після смерті ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , внаслідок чого відкрилась спадщина на належне останньому спадкове майно, зокрема на частку у праві спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_1 . А вже 28 жовтня 2022 року позивач, яка була також зареєстрована зі спадкодавцем за однією адресою, звернулась до Четвертої ДДНК із заявою про прийняття спадщини за законом після свого чоловіка, інші спадкоємці за законом першої черги, якими є повнолітні діти спадкодавця, до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не звертались, разом зі спадкодавцем не були зареєстровані за одним місцем проживання. Крім того, спадкодавцем заповіт не складався. А тому саме позивач є єдиним спадкоємцем свого померлого чоловіка. Викладені обставини підтверджуються копією матеріалів спадкової справи після смерті ОСОБА_6

27 квітня 2023 року позивач звернулась до Четвертої ДДНК із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, а саме на частину домоволодіння АДРЕСА_1 , у відповідь на що в той же день державним нотаріусом видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказану частку у праві спільної часткової власності на домоволодіння. Постанова нотаріуса мотивована наявністю розбіжностей між заявленими та зареєстрованими правами на домоволодіння, яка полягає у неузгодженості розміру часток співвласників домоволодіння, оскільки за спадкодавцем позивача зареєстровано право власності на частину домоволодіння, а за іншими співвласниками цього домоволодіння 59/100, а тому сума часток не відповідає цілому. Данів обставини підтверджуються копією заяви позивача про видачу свідоцтва про право на спадщину, а також копією постанови нотаріуса.

Також судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України встановлено, що станом на момент смерті спадкодавця ОСОБА_6 домоволодіння АДРЕСА_1 було фактично розподілено між його співвласниками шляхом визначення у кого з них які саме складові такого домоволодіння знаходяться у фактичному користуванні. Зокрема, у фактичному користуванні ОСОБА_6 відповідно до розміру належної йому частки у праві спільної часткової власності на домоволодіння з огляду на зміст вищевказаного акту ідеальних часток від травня 2002 року та за виключенням самочинного будівництва знаходились: житловий будинок літ.А1 з житловою прибудовою літ.А2, прибудови літ.а3, літ.а4 загальною площею 85,4 м2, житловою площею 45,3 м2, ганок літ.а6, сарай літ. Д1, навіс літ.Л1, споруди №1-8, І, ІІ. Викладені обставини також підтверджуються копією документації з технічної інвентаризації домоволодіння, копіями договорів купівлі-продажу та дарування домоволодіння, копією акту ідеальних часток.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидом якого є житловий будинок), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

За змістом ст.ст.355-357, 361 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

За змістом норм ст.ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст.1220, 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, яким є день смерті спадкодавця (час відкриття спадщини).

В свою чергу, у відповідності до норм ст.ст.1258, 1261 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 ЦК України. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст.ст.1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Положеннями ст.1272 ЦК України визначено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Згідно ст.1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна.

За змістом ст.ст.1296, 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Згідно ст.1268 ч.5 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Нормою ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права.

Відповідно до норми ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а отже і про можливість задоволення позову, мотиви для чого є наступними.

Так, у відповідності до змісту наведених судом вище норм цивільного законодавства набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, зокрема на нерухоме майно (будівлі, квартири, земельні ділянки тощо). Можливість виникнення права власності безпосередньо на підставі рішення суду передбачено лише у ст.335 (набуття права власності на безхазяйну річ), ст.344 (набувальна давність) та ст.376 (самочинне будівництво) ЦК України, в усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема в порядку спадкування (ст.ст.328, 1216 ЦК України). В свою чергу, рішення суду про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України в контексті ст.1216 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах (тобто позивач вже став власником спірного майна, а не намагається ним стати через пред`явлення позову), у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, позивачем у спорах про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних правовідносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої права у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно в порядку спадкування є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, набуття такого права на законних підставах. Крім того, оскільки цивільні права можуть виникати безпосередньо із актів цивільного законодавства (ст.11 ч.3 ЦК України), то в такому випадку позивачу необхідно довести перед судом наявність передбачених такими актами законодавства обставин та умов, безпосередньо на підставі яких у нього за законом виникло спірне право власності, за захистом якого він і звертається до суду із позовом про визнання за ним цього права власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Тобто метою подання позову про визнання прав власності в порядку спадкування є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою, якщо зробити це іншим шляхом неможливо.

Зазначена абзацом вище правова позиція суду, сформульована при розгляді даної цивільної справи, повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 07 вересня 2016 року по справі №6-727цс16, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23 жовтня 2019 року по справі №344/11473/13-ц, від 31 жовтня 2019 року по справі №447/2434/16-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №127/9250/14-ц, від 03 червня 2020 року по справі №159/4837/15-ц, від 03 червня 2020 року по справі №161/12411/17, від 01 липня 2020 року по справі №216/5834/15-ц, від 15 липня 2020 року по справі №175/1765/16, від 19 серпня 2020 по справі №569/6008/19, правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 21 березня 2018 року по справі №760/14438/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №520/6819/14-ц.

У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який (які) прийняв (прийняли) спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року по справі №265/6868/16-ц, від 19 травня 2020 року по справі №175/1941/16-ц, від 31 березня 2021 року по справі №463/4616/18, від 06 жовтня 2021 року по справі №234/17030/18, від 10 листопада 2021 року по справі №759/19779/18, від 19 січня 2022 року по справі №280/4/18, від 22 червня 2022 року по справі №755/13736/20, від 07 грудня 2022 року по справі №2-21/2010.

При розгляді справи суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналогічні правові висновки містять у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року по справі №925/642/19, а також у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року по справі №826/4406/16, від 08 грудня 2021 року по справі №372/1712/19.

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості. Самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не є об`єктом права власності, тому таке майно не входить до складу спадщини. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року по справі №334/4070/17, від 28 квітня 2022 року по справі №359/9695/17.

Стосовно спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході її розгляду знайшли підтвердження всі заявлені позивачем в обґрунтування її уточнених позовних вимог фактичні обставини, зокрема, факт смерті спадкодавця чоловіка позивача ОСОБА_6 , єдиним спадкоємцем якого, який прийняв спадщину у встановленому законом порядку та строки, є позивач, а до складу спадщини увійшла частка у праві спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_1 . При цьому, дійсний розмір такої частки внаслідок затвердження кометним органом ще у травні 2002 року акту ідеальних часток становить не фактично зареєстровану на праві власності за спадкодавцем позивача 1/2 частину, а 41/100 частин домоволодіння, оскільки спадкодавець позивача, на відміну від іншого співвласника цього ж домоволодіння, за життя не встиг перереєструвати за собою змінений розмір частки, що і зумовило виникнення перешкод у позивача для оформлення спадщини у позасудовому порядку. Крім того, знайшли підтвердження в ході розгляду справи і заявлені позивачем технічна характеристика та склад нерухомого майна, які відповідають дійсному розміру успадкованої позивачем частки домоволодіння. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими та доведеними, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41, 124 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.ст.11, 15, 16, 179, 181, 316, 317, 319, 321, 328, 331, 355-357, 361, 392, 1216-1218, 1220, 1223, 1258, 1261, 1262, 1268-1270, 1272, 1277, 1296, 1297 ЦК України, ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_4 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ), територіальної громади в особі Дніпровської міської ради (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75), третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Радистів, 8), про визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) в порядку спадкування за законом після ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 41/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , що складаються з: житлового будинку літ.А1 з житловою прибудовою літ.А2, прибудов літ.а3, літ.а4 загальною площею 85,4 м2, житловою площею 45,3 м2, ганку літ.а6, сараю літ. Д1, навісу літ.Л1, споруд №1-8, І, ІІ.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко