СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

ун. № 759/22622/21

пр. № 2/759/1715/23

24 лютого 2023 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді Кириленко Т.В.;

при секретарі Істоміній О.Г.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року позивач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 1400 євро та судових витрат по справі.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05.10.2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів на суму 1807,14 євро, які останній зобов`язався повернути до 05.10.2017 року.

У подальшому між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення права вимоги за зазначеним вище договором позики у розмірі 1400 євро.

Примірник цього договору 01.11.2018 року був направлений боржнику ОСОБА_2 .

Пізніше відповідачу було направлено лист-претензію із вимогою погасити заборгованість перед позивачем у розмірі 1400 євро, однак цей лист було залишено без відповіді.

Оскільки відповідач кошти не повернув, позивач просить їх стягнути в примусовому порядку.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Коваль О.А. від 05.10.2021 року було відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін (а.с. 13).

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Коваль О.А. від 01.02.2022 року матеріали справи було передано за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя (а.с. 37).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15.06.2022 року справу було передано за підсудністю до Ленінського районного суду м. Запоріжжя (а.с. 48-49). Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26.07.2022 року справу було передано за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва (а.с. 59).

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Кириленко Т.В. від 13.01.2023 року вказану справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 66-67).

Позивач в судове засідання не з`явився, просить слухати справу у його відсутність.

Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, про день розгляду справи повідомлявся належним чином за останнім відомим місцем проживання, відзив на позовну заяву не подав, а тому суд вважає можливим слухати справу у його відсутність відповідно до ст. 280 ЦПК України та ухвалити заочне рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 05.10.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики, відповідно до якого позикодавець передав ОСОБА_2 готівку у сумі 1807,14 євро, а той зобов`язується повернути зазначену суму до 05.10.2018 року (а.с. 7).

Факт передачі коштів підтверджується складеною відповідачем розпискою від 05.10.2017 року (а.с. 8).

Проте, у зазначений строк відповідач кошти не повернув.

У подальшому, 01.11.2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 право вимоги отримати грошові кошти в розмірі 1400 євро за вказаним Договором позики від 05.10.2017 року (а.с. 9).

Статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Копія зазначеного Договору про відступлення права вимоги була вручена ОСОБА_2 , що підтверджується його особистим підписом (а.с. 10).

17.09.2021 року відповідачу було направлено лист-претензію із вимогою погасити заборгованість перед позивачем у розмірі 1400 євро, однак цей лист було залишено без відповіді. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів /суму позики/ або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Оскільки відповідач у встановлений строк своїх зобов`язань по поверненню взятих в борг коштів не виконав, заборгованість за договором позики у розмірі 1400 євро підлягає стягненню в примусовому порядку.

?pravo=Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1194 року№ 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству України.

У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц.

Так, у вищевказаній постанові (у справі № 373/2054/16-ц) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення із ОСОБА_2 на користь позивача заборгованості у валюті, визначеній договором.

Ураховуючи те, що сторони уклали договір позики, визначили валюту зобов`язання - євро, відповідач прийняті зобов`язання не виконав у строки, обумовлені договором позики, отримані у борг грошові кошти не повернув, тому зобов`язаний сплатити позивачу суму боргу у іноземній валюті, а саме 1400 євро.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 200, 259, 263, 264, 265, 268, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 525-526, 625, 1046 - 1050 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) заборгованість за Договором позики від 05.10.2017 року у розмірі 1400 євро.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 908 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Т.В. Кириленко