ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2023 року

м. Валки

справа № 642/3474/21

провадження № 22-ц/818/71/23

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді: Тичкової О.Ю.,

суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Сізонової О.О.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

треті особи:

приватний нотаріус Поддубна Юлія Вікторівна, Шоста Харківська міська державна нотаріальна контора

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2021 року, постановлену у складі судді Гомади В.А.,-

УСТАНОВИВ:

В провадженні Ленінського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Поддубна Юлія Вікторівна, Шоста Харківська міська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним.

29.10.2021 ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 або шляхом накладення заборони на відчуження на будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви зазначала, що ухвалою судді Ленінського районного суду м.Харкова від 09 червня 2021 року, про забезпечення позову, заяву ОСОБА_1 частково задоволено, а саме , накладено арешт на будинку, розташованого за адресою : АДРЕСА_1 . Постановою Харківського апеляційного суду від 11.10.2021 по справі № 642/3474/21 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, ухвалу судді Ленінського районного суду м. Харкова від 09 червня 2021 скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено. Відповідно до інформаційної довідки № 281022339 від 25.10.2021 житловий будинок , розташований за адресою АДРЕСА_1 було продано ОСОБА_2 ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу № 712, виданого 23.10.2021 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поддубною Ю.В.

Вказані заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони на вчинення дій стосовно майна необхідні для захисту та гарантування відновлення порушених прав позивача через неправомірну поведінку відповідача. Зазначає, що дії спрямовані лише на збереження існуючого становища до розгляд справи по суті.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 01.11.2021 в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що інформаційна довідка № 281022339 від 25.10.2021 не доводить, що на момент подання заяви про забезпечення позову саме ОСОБА_3 є власником зазначеного рухомого майна, власник міг змінитись, прийняття даного рішення може порушити його права та інтереси нового власника майна. Вимоги позивача про забезпечення позову щодо накладення арешту на майно відповідача задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 151 ЦПК України, у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено відомості, потрібні для забезпечення позову.

Не погодившись з ухвалою суду 22 листопада 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала апеляційну скаргу в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову відповідно до якої задовольнити заяву про забезпечення позову.

Апелянт зазначає, що предметом оскаржуваного договору є будинок ( АДРЕСА_1 ) придбаний у шлюбі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (свідоцтво на право власності: б/н, видане 12.12.2003 Ленінською районною радою м. Харкова). Відповідно до чого даний будинок з 12.12.2003 належав покійному батьку позивачки, ОСОБА_4 , та його дружині, ОСОБА_5 , на праві спільно сумісної власності .

Скаржник зазначив, що Державний нотаріус Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Головащенко О.Л. повідомила їй, що ОСОБА_4 , передав у власність 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , своїй дружині ОСОБА_2 на підставі договору дарування № 672 від 01.08.2019. Проте, скаржник вважає, що зазначений вище договір дарування укладено її батьком у стані психічного розладу внаслідок якого він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а отже договір дарування є недійсним. Апелянт зазначив, що на даний час будинок, що є частиною спадкового майна ОСОБА_4 , відчужено на користь третіх осіб ( ОСОБА_6 ), та у разі невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду.

В апеляційній скарзі скаржник також зазначив, що договір купівлі-продажу №712 від 23.10.2021 було посвідчено тим самим нотаріусом, що і договір дарування № 672 від 01.08.2019, а саме приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поддубною Ю. В., якій було достовірно відомо, що право власності на 1/2 даного житлового будинку є спірним, а отже вчинювані нею дії щодо відчуження будинку, розташованого за адресою, АДРЕСА_1 , мають ознаки «використанняправа на зло» та призвело до порушення прав ОСОБА_1 .

Апелянт зазначив, що, накладення арешту на 1/2 будинку є не тільки виправданим, але й вкрай необхідним, оскільки воно спрямовано на забезпечення цивільного судочинства та запобігання виникнення нових спорів з іншими особами, які можуть придбати, успадкувати або іншим чином отримати права власності на спірне майно. Вказані цілі становлять суспільний інтерес, який превалює над індивідуальними свободами ОСОБА_7 та ОСОБА_3 . Крім того, накладення арешту на 1/2 будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 полягає у позбавленні можливості лише розпоряджатись цим об`єктом нерухомого майна. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зберігає за собою право користуватись та володіти ним. Ця обставина свідчить про те, що накладення арешту на1/2 будинку не призведе до жодних негативних наслідків.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржена ухвала вказаним нормам цивільного процесуального права відповідає.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи в провадженні суду першої інстанції перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поддубна Ю.В., Шоста Харківська міська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним, в якому просила визнати договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , виданого 01 серпня 2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поддубною Ю.В., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , - недійсним, вирішити питання щодо судових витрат.(а.с.1-4)

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 08 червня 2021 року відкрито провадження у справі.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що 29 квітня 2021 року вона звернулася до Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори з заявою про відкриття спадкової справи та нотаріус їй повідомила про те, що 01 серпня 2019 року її покійний батько ОСОБА_4 передав у власність своїй дружині - ОСОБА_2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Вважала, що зазначений договір дарування укладено її покійним батьком у стані психічного розладу, внаслідок якого він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а отже договір дарування є недійсним.

В заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 вважала, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим в майбутньому виконання рішення суду.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З огляду на приписи ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 18, 19, 265 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

У п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України визначено обов`язковість судового рішення однією з основних засад судочинства, яка з огляду на положення ст.ст. 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У частині першій статті 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, зокрема позов забезпечується:

накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1);

забороною вчиняти певні дії (пункт 2).

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

У частинах першій, третій статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Аналіз матеріалів свідчить, що предметом спору у цій справі є вимоги немайнового характеру про визнання недійсним договору дарування. Тому обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом шляхом накладення заборони на відчуження на майно неспівмірний із предметом позову у цій справі (див. постанови Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 201/12570/18 (провадження № 61-4591св19), від 03 липня 2019 року у справі № 127/220/19 (провадження № 61-8690св19)).

Крім цього, згідно пояснень представника апелянта та матеріалів з оскарження ухвали, частина будинку , що є предметом спору не належить відповідачу у справі - ОСОБА_2 . Будинок в цілому відчужено на користь ОСОБА_6 , яка не є стороною у дійсній цивільній справі.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини у справі, а також, виходячи з того, що доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог немає обґрунтованого дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду - залишити без змін.

Питання щодо стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги на цій стадії не вирішується, оскільки розглядається лише процесуальне питання, а не вирішується справа по суті.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. 381-384, 389 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 січня 2023 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук