Справа № 199/4256/22
(2/199/309/23)
РІШЕННЯ

Іменем України

30 березня 2023 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого - судді Богун О.О.,

при секретареві Буточкіній М.К.

за участю учасників справи:

Позивача ОСОБА_1

Представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, третя особа Четверта Дніпровська державна нотаріальна контора.

Позовна заява, враховуючи уточнення, мотивована тим, що позивач є братом ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, яка складається з:

- 38/100 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що належить померлій на підставі Свідоцтва про право власності від 29.06.1992р., виданого АНД районним відділом комунального господарства, на підставі рішення виконкому АНД районної ради народних депутатів №287/2 від 22.05.1992р., зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР 29.06.1992р. та записано в реєстрову книгу №554 за реєстровим №151,

- земельної ділянки площею 0,0459га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_2 , що належить померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 24.02.1999р.

З метою прийняття спадщини після смерті сестри позивач звернувся до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори з відповідною заявою та документами.

26.08.2021р. державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Оксаною Василівною заведена спадкова справа № 68197031.

18.02.2022р. державним нотаріусом було прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на те, що від імені спадкодавця - гр. ОСОБА_4 , Четвертою державною нотаріальною конторою 15.03.2017р. за реєстровим №3-603 було посвідчено заповіт не на користь позивача. Крім того, позивачем не надано документи, що підтверджують родинні відносини зі спадкодавцем - гр. ОСОБА_4 .

Зі змісту спадковою справи вбачається, що заповіт складено на користь ОСОБА_3

Позивач зазначає, що його сестра ОСОБА_4 була одинокою жінкою, дітей не мала. Після виходу на пенсію стала відвідувати ОСОБА_5 , там познайомилася із відповідачем, який на 44 роки молодше сестри. З того часу ОСОБА_4 стала підтримувати з відповідачем зв`язок, запрошувала його додому, пригощала їжею, давала кошти, оскільки останній був без заробітку. Сестра розказувала позивачу про те, що відповідач має кримінальне минуле, пов`язане з наркотиками.

Позивач зазначає, що з 1972 року зареєстрований та фактично проживав разом із сестрою за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями довідок про склад сім`ї від 26.01.2021р. та від 08.11.2021р.

Коли здоров`я сестри погіршилося, саме позивач здійснював догляд за нею, також допомагала добра знайома - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Також, ОСОБА_4 страждала на захворювання ніг та часто зверталася до лікарів, вживала ліки.

Позивач вважає, що заповіт був складений під впливом обману, помилки, або ж у момент його вчинення ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, у зв`язку з чим заповіт підлягає скасуванню, у зв`язку з чим позивач просить суд визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 , посвідчений Четвертою державною нотаріальною конторою 15.03.2017р. за реєстровим №3-603

Ухвалою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2022 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи в порядку загального провадження.

03 березня 2023 року ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду.

У судовому засідання позивач та його представник надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просив суд задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився не скориставсь правом надання відзиву на позовну заяву, про причини не явки суду не повідомив.

Третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі.

Вислухавши пояснення сторін допитавши свідка ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи та матеріали спадкової справи після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є братом ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб батьків, копією Свідоцтва про народження ОСОБА_4 та копією Свідоцтва про народження ОСОБА_1 , копією Свідоцтва про смерть ОСОБА_4 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, яка складається з:

- 38/100 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що належить померлій на підставі Свідоцтва про право власності від 29.06.1992р., виданого АНД районним відділом комунального господарства, на підставі рішення виконкому АНД районної ради народних депутатів №287/2 від 22.05.1992р., зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР 29.06.1992р. та записано в реєстрову книгу №554 за реєстровим №151,

- земельної ділянки площею 0,0459га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_2 , що належить померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 24.02.1999р.

З метою прийняття спадщини після смерті сестри позивач звернувся до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори з відповідною заявою та документами.

26.08.2021р. державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Оксаною Василівною заведена спадкова справа № 68197031.

18.02.2022р. державним нотаріусом було прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на те, що від імені спадкодавця - гр. ОСОБА_4 , Четвертою державною нотаріальною конторою 15.03.2017р. за реєстровим №3-603 було посвідчено заповіт не на користь позивача. Крім того, позивачем не надано документи, що підтверджують родинні відносини зі спадкодавцем - гр. ОСОБА_4 .

Зі змісту спадковою справи вбачається, що заповіт складено на користь ОСОБА_3 .

Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 1217, 1223 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1233, 1234 ЦК України, заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповіт відповідно до ст. 1247, 1248 ЦК України складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти:

в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі;

складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту);

складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Разом з тим, частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК Україн.

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14. Також Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року (справа №496/4851/14- ц, провадження № 61-7835сво19) відступив від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі у справі № 465/1217/16-ц (провадження № 61-1333св18).

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Враховуючи вище викладене суд зазначає, що позивачем не надано будь яких доказів існування підстав передбачених ст..1257 ЦК України для визнання заповіту недійсним, окрім того клопотання про призначення по справі посмертної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_4 до суду не надходило. У зв`язку з чим суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, суд вважає судові витрати віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок сторони, що їх понесла.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 квітня 2023 року.

Суддя О.О. Богун

30.03.2023