06.04.2023 Справа № 756/2683/23
Унікальний номер справи 756/2683/23
Провадження номер 2/756/2473/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 року м. Київ

Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Шролик І.С.,

секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

УСТАНОВИВ:

У березні 2023 року позивач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Петренко П.І. звернулася до суду з із вищевказаним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на праві власності належить вищезазначена квартира. В квартирі, окрім неї зареєстрована повнолітня донька - ОСОБА_2 , 1995 року народження, яка рік тому виїхала за межі України, знятися з місця реєстрації не має можливості. Посилаючись на порушення свого права, як власника, оскільки через реєстрацію відповідача вона не може розпорядитися квартирою, просить задовольнити позов.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 01 березня 2023 року позовну заяву передано головуючому судді Шролик І.С.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 06 березня 2023 року відкрито провадження у справі й призначено до підготовчого судового розгляду на 06 квітня 2023 року.

За клопотанням представника позивача витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетинання державного кордону України громадянкою України ОСОБА_2 .

Від відповідача ОСОБА_2 та її представника - адвоката Майданюка Я.Р. 22 березня 2023 року надійшли заяви про визнання позовних вимог. Також в поданих заявах просять розглянути справу за їх відсутності.

На виконання ухвали суду про витребування доказів 24 березня 2023 року надійшла відповідь Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась про час та місце розгляду справи сповіщалась належним чином.

Представник позивача - адвокат Петренко П.І. подав заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача.

Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Судом встановлено, що згідно договору дарування від 27 серпня 2016 року ОСОБА_2 подарувала, а позивач ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру від 06 квітня 2023 року ОСОБА_2 з 08 жоатня 2013 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

З відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 06 березня 2023 року ОСОБА_2 перетнула державний кордон України в пункті пропуску Косино 01 березня 2022 року.

Спір між сторонами виник з приводу наявності правових підстав для позбавлення відповідача ОСОБА_2 права на користування житлом у зв`язку із відсутністю за місцем реєстрації понад один рік.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Як встановлено судом з досліджених доказів, відповідач ОСОБА_2 виїхала за межі України 01 березня 2022 року, тобто понад один рік не користується житлом. Подала заяву про визнання заявлених її матір`ю позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, беручи до уваги те, що понесені позивачем судові витрати пов`язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим та доведеним. З урахуванням задоволення позовних вимог, згідно ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1073,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 12-13, 76, 81, 133, 141, 258-259, 263-265, 273, 274, 277, 279, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 06 квітня 2023 року.

Суддя І.С. Шролик