Справа № 341/682/17
Провадження № 22-ц/4808/72/23
Головуючий у 1 інстанції ГАПОЛЯК Т. В.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.,

суддів: Баркова М.В., Максюти І.О.,

за участю секретаря - Петріва Д.Б.

учасники справи:

за позовом ОСОБА_1 :

позивач ОСОБА_1

відповідачі Галицька міська рада, ОСОБА_2

третя особа - ОСОБА_3

за позовом ОСОБА_3 :

позивач ОСОБА_3

відповідачі Галицька міська рада, ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 ,

на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 06 вересня 2022 року, ухвалене судом у складі судді Гаполяка Т.В.,

за позовною заявою ОСОБА_1 до Галицької міської ради, ОСОБА_2 , третьої особи, що заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Галицької міської ради про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який під час розгляду справи уточнив, до Вікторівської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області, правонаступником прав і обов`язків якої є Галицька міська рада, третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно та поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування заявлених вимог вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_5 , яка за життя склала заповіт, яким усе своє майно заповіла позивачу. Після її смерті відкрилась спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1 . Після смерті спадкодавця, він у встановленому законом порядку звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, за його зверненням заведено спадкову справу, однак позивач отримав відмову у видачі свідоцтва на спадщину від 26.04.2017 року, у зв`язку з відсутністю на даний житловий будинок правовстановлюючих документів. Зазначив, що оскільки зі спадкодавцем постійно проживав він та його сестра, вважає, що він є таким, що прийняв спадщину в розумінні ст. 1268 ЦК України.

14 червня 1990 року між ним та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, якій рішенням Галицького районного суду від 08 лютого 2017 року розірвано. В період перебування у шлюбі сторонами було придбано майно, зокрема побутову техніку, яке підлягає поділу.

Просив суд в порядку спадкування визнати за ним право власності на житловий будинок загальною площею 54,1 м. кв. та господарські будівлі, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

визнати спільною сумісною власністю подружжя та поділити рухоме майно, а саме: виділити ОСОБА_3 майно в натурі: стінку вартістю 3000 грн; порохотяг вартістю 1000 грн; диван вартістю 2500 грн; ковдри 2 штуки вартістю 400 грн; подушки 6 штук по 200 грн; телевізор «Тошиба» вартістю 800 грн; холодильник «Норд» вартістю 300 грн; конвектор вартістю1000 грн, всього на загальну суму 10600 грн.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя та виділити йому в порядку поділу майно: конвектор вартістю 1000 грн; трьохдверну шафу вартістю 2000 грн; холодильник «ВЕКО» вартістю 600 грн; м`яку частину вартістю 3600 грн; диван вартістю 2000 грн; стіл-тумбу вартістю 1000 грн; крісла 4 штуки по 100 грн, а всього на загальну суму 10600 грн.

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , Вікторівської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області, ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в обґрунтування яких вказала, що після одруження з відповідачем в 1990 році вони почали проживати в одній з кімнат будинку по АДРЕСА_1 , в іншій кімнаті проживала та була зареєстрована його мати ОСОБА_5 . На час смерті ОСОБА_5 проживала та була зареєстрована за даною адресою.

Відповідно до довідки Вікторівської сільської ради №396/02.2-18 від 19.05.2017 року дане будинковолодіння входило до складу колгоспного двору, членами якого були: ОСОБА_5 (голова колгоспного двору), її син ОСОБА_1 , та вона дружина ОСОБА_1 . До 15.04.1991 року вона проживала в даному будинку з ОСОБА_5 та своїм чоловіком ОСОБА_1 і брала участь в ведені спільного господарства, а тому не втратила свою частку у майні колишнього колгоспного двору. Оскільки на час припинення колгоспного двору вона не втратила право на частку у його майні, тому за нею збереглося право на 1/3 частки житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами відповідно до ст. 16, 127, 129 ЦК СРСР від 1992 року.

Протягом шести місяців з часу відкриття спадщини вона фактично вступила у володіння спадковим майном, так як постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і після її смерті успадкувала частку спадкового майна та користується ним. Оскільки нею не втрачено 1/3 частки в майні колишнього колгоспного двору і вона має право в порядку спадкування з законом на 1/6 частки вказаного будинковолодіння після смерті ОСОБА_5 , вважає, що наявні підстави для визнання за нею права власності на частини будинковолодіння з належними до нього будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначила, що позивачкою в 1992 році за власні кошти збудовано стайню, а в 1996 році збудовано літню кухню, та пізніше до неї підведено воду та облаштовано ванну кімнату. В травні 2011 року та серпні 2012 року, позивачкою за власні кошти в будинку замінені вікна з підвіконниками на суму 3500 грн та на суму 4500 грн, що підтверджується накладними №1 від 10.05.2011 року та №8 від 11.08.2011 року. В серпні 2014 року нею за власні кошти замінені двері в будинку на суму 12800 грн, що підтверджується накладною №00352 від 10.08.2014 року. На підтвердження зазначених робіт додає копії договорів про отримання кредитів, кошти яких вона використовувала на облаштування будинку та господарських будівель, а також розписки робітників, які виконували будівельні та ремонтні роботи. В 2015-2017 року позивачка їздила на заробітки в Польшу і всі зароблені кошти витрачала для належного утримання будинковолодіння. Крім того зазначила, що нею за власні кошти під час шлюбу було придбано наступні речі, які є її особистими речами, а саме : телевізор «Тошиба», придбаний в 1999 році за 2000 грн; холодильник «Норд» придбаний за 1500 грн; холодильник «ВЕКО», придбаний за 2900 грн; два конвектори до будинку, один з яких встановлений в кімнаті відповідача.

Просила суд визнати за нею право власності на частину житлового будинку, та повністю на господарські споруди: стайню, площею 25,8 кв.м., вартістю 16 363,34 грн та літню кухню, площею 22,4 кв. м, вартістю 21 310,39 грн, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;

виділити їй в порядку поділу спільного майна подружжя у приватну власність: телевізор «Тошиба» вартістю 2000 грн; холодильник «Норд» вартістю 1500 грн; холодильник «ВЕКО» вартістю 2900 грн, загальною вартістю 6400 грн;

стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь вартість встановлених 2-ох вікон з підвіконникам в сумі 3500 грн, 1 дверей в сумі 2700 грн, 1 конвектора вартістю 1000 грн встановленого у кімнаті, де проживає відповідач після смерті матері.

Ухвалою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 03 серпня 2017 року справу за позовною заявою ОСОБА_1 та справу за позовом ОСОБА_3 об`єднано в одне провадження.

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 15 січня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 2/3 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частини господарських споруд: стайню, площею 25,8 кв.м., літню кухню, площею 22,4 кв.м., які входять до складу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано спільною сумісною власністю подружжя та виділено ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя у приватну власність: конвектор вартістю 1000 грн, трьохдверну шафу вартістю 2000 грн, холодильник «ВЕКО» вартістю 600 грн, м`яку частину вартістю 3600 грн, диван вартістю 2000 грн, стіл тумбу вартістю 1000 грн, крісла 4 шт, вартістю 100 грн кожне, всього на загальну суму 10600 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/3 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частини господарських споруд: стайню, площею 25,8 кв.м, літню кухню площею 22,4 кв.м., які входять до складу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано спільною сумісною власністю подружжя та виділено ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя, у приватну власність: -стінку вартістю 3000, 00 грн; порохотяг вартістю 1000,00 грн; диван вартістю 2500,00 грн; ковдри 2 шт. вартістю по 200,00 грн; подушки 6 шт. вартістю по 200,00 грн; телевізор «Тошиба» вартістю 800,00 грн; холодильник «Норд» вартістю 300, 00 грн; конвектор вартістю 1000,00 грн, всього на загальну суму 10 600, 00 грн.

Житловий будинок загальною площею 72,4 кв.м. з господарськими спорудами та будівлями (літньою кухнею, стайнею, воротами, огорожею), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 залишено у спільній частковій власності. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 травня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 15 січня 2018 року в частині поділу рухомих речей скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя виділено ОСОБА_1 у приватну власність: конвектор вартістю 1000,00 грн; трьохдверну шафу вартістю 2000,00 грн; мебельну стінку вартістю 3000 грн; стіл-тумбу вартістю 1000 грн; порохотяг вартістю 1000 грн; холодильник «Норд» вартістю 500,00 грн; диван коричневого кольору вартістю 2 000, 00 грн; одну подушку за 100 грн ; чотири крісла по 200 грн= 800 грн; ковдру за 400 грн, всього майна на загальну суму - 11800 грн.

Виділено ОСОБА_3 із спільного майна подружжя у приватну власність: м`яку частину меблів (диван та два крісла) вартістю 3 600 грн; диван зеленого кольору вартістю 2500,00 грн; ковдри 2 шт. вартістю по 400,00 грн.=800 грн; подушки 5 шт. вартістю по 100,00 грн=500 грн; телевізор «Тошиба» вартістю 2000,00 грн; холодильник «Веко» вартістю 2900, 00 грн, всього на загальну суму - 11 800, 00 грн. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верхового суду від 26 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 15 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 травня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно та позовних вимог ОСОБА_3 про поділ домоволодіння по АДРЕСА_1 як спільного майна подружжя скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2020 року по справі призначено судово будівельно-технічну експертизу.

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 06 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 право власності на житловий будинок загальною площею 54.1 кв.м., житловою площею 42.7 кв.м., з господарськими будівлями: літнею кухнею, стайнею та спорудами: воротами, огорожею, що за адресою: по АДРЕСА_1 .

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та повністю на господарські будівлі: літню кухню та стайню, що за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить суд апеляційної інстанції рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 06 вересня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_3 права власності на частину житлового будинку та повністю на господарські будівлі: літню кухню та стайню, що по АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржниця послалась на положення статей 76, 78, 81 ЦПК України та зазначила, що позивач у суді першої інстанції не надав жодних доказів-заперечення на спростування її позовних вимог.

В судовому засіданні ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала посилаючись на доводи, зазначені в апеляційній скарзі.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, його представник ОСОБА_6 апеляційну скаргу не визнав, вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Представник Галицької міської ради, ОСОБА_2 не з`явились, про дату час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

З урахуванням положень ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності представник Галицької міської ради, ОСОБА_2 , які повідомлені про дату, місце та час судового засідання належним чином.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Із змісту апеляційної скарги ОСОБА_3 рішення суду оскаржується в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання за ОСОБА_3 право власності на частину житлового будинку та повністю на господарські будівлі: літню кухню та стайню, що по АДРЕСА_1 .

Рішення суду в частині визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 права власності на житловий будинок з господарськими будівлями: літнею кухнею, стайнею та спорудами: воротами, огорожею, що за адресою: по АДРЕСА_1 не оскаржується , а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в оскаржуваній частині.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок збудований ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за власні кошти, будинок не відноситься до суспільної групи господарств - колгоспний двір, у зв`язку з чим ОСОБА_3 не має права на частку у праві сумісної власності на підставі ст.ст.120, 123 ЦК Української РСР.

Суд встановив,що спірний будинок з часу відкриття спадщини належить ОСОБА_1 .

З часу набуття у власність ОСОБА_1 спірного будинку з 08 березня 2005 року в період перебування у шлюбі з ОСОБА_3 до 08 лютого 2017 року мало місце покращення майна - спірного будинку. Вартість такого становила 107 % від вартості до покращення. Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що збільшення вартості спірного будинку на 7% не слід вважати істотним збільшенням вартості такого, а тому відсутні правові підстави віднесення спірного будинку (частини) до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та визнання за ОСОБА_3 права власності на частку такого в порядку поділу майна подружжя.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з такого.

Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_1 - ОСОБА_5 .

Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок по АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_5 заповіла все своє майно, де б воно не було та з чого воно б не складалося і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті і на що за законом вона буде мати право, ОСОБА_1 . Заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Вікторівської сільської ради.

Нотаріусом Галицької районної державної нотаріальної контори Кіщук Л.І. за заявою ОСОБА_1 заведено спадкову справу після ОСОБА_5 .

З 14 червня 1990 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2017 року.

Після укладання шлюбу ОСОБА_3 стала проживати з чоловіком та його матір`ю ОСОБА_5 . В будинку по АДРЕСА_1 .

Згідно довідками Вікторівської сільської ради від 18 травня 2017 року №396/02.2-18 та від 12 грудня 2017 року №1241/02.2-18, за відомостями погосподарської книги № 7 домоволодіння по АДРЕСА_1 є господарством колгоспників. ОСОБА_5 працювала в колгоспі.

У постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15 зазначено, що «спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69). Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалася залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК Української РСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим».

Довідкою Вікторівської сільської ради від 13 жовтня 2017 року № 1072/02.02.2-18 підтверджується, що житловий будинок по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 збудувала в 1970 році за власні кошти.

В матеріалах справи відсутнє рішення зборів членів колгоспу про прийняття ОСОБА_5 у члени колгоспу.

Взявши до уваги вказані обставини та досліджені докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірний житловий будинок, збудований спадкодавцем за власні кошти, не відноситься до суспільної групи господарств - колгоспний двір, у зв`язку з чим ОСОБА_3 не має права на частку у праві сумісної власності на підставі статей 120, 123 ЦК Української РСР.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Статтею 61 СК України встановлено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частин першої-третьої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка,

за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України).

Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тож статус об`єкта права спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Лише факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу об`єкта спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) сформульовано висновки про те, що за змістом статті 62 СК України «втручання у право власності може бути обґрунтованим та дотримано балансу інтересів подружжя у разі наявності у сукупності двох факторів: істотність збільшення вартості майна; таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати потрібно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, оскільки потрібно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою, мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості».

Судом правильно встановлено, що спірний будинок з часу відкриття спадщини - з 08 березня 2005 року належить ОСОБА_1 .

Згідно висновку №030/10-2021 судової будівельно-технічної експертизи від 12 жовтня 2021 року в період з 08 березня 2005 року по 08 лютого 2017 року було проведено покращення будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Вартість будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 в стані наявному на 08 березня 2005 року (до покращення) могла становити - 305620, 00 грн.

Вартість будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 в стані наявному на 08 лютого 2017 2017 року (після покращення) могла становити - 327209, 00 грн.

У вказаному висновку експертом зазначено, що в період з 08 березня 2005 року по 08 лютого 2017 року було здійснено покращення об`єкту дослідження, а саме: заміна п`яти вікон з підвіконниками, заміна трьох дерев`яних дверей «Глорія» та одні вхідні металеві двері. Проведені покращення можна віднести до категорії - капітальний ремонт.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що збільшення вартості спірного будинку на 7% не є істотним збільшенням вартості майна. Колегія суддів погоджується з таким висновком.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і в таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів вважає, що позивачкою не доведено, що збільшення вартості спірного нерухомого майна відбулося саме за рахунок внесення нею її власних коштів у значному розмірі чи власних трудових затрат та що саме її внесок є, у розумінні статті 62 СК України, істотним для можливості визнання спірного нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З урахуванням викладеного, висновок суду першої інстанції про те, що немає передбачених статтею 62 СК України підстав виникнення права спільної сумісної власності подружжя на нерухоме майно, що належало чоловіку на праві особистої приватної власності правильний відповідає вимогам закону та встановленим по справі обставинам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 06 вересня 2022 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 06 вересня 2022 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2023 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Барков

І.О. Максюта