Справа № 638/3057/23
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 липня 2023 року м.Харків
Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Демченко С. В.,
секретар судового засідання Кошова О. В.,
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «ПроКредит Банк»,
відповідач ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,
Представник позивача АТ «ПроКредит Банк» Артем`єва Г. О., яка діє на підставі довіреності, звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якій просить:
- стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість, розраховану на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду від 29 жовтня 2010 року, яка за період з 03 квітня 2018 року по 23 лютого 2022 року становить 441005, 15 грн заборгованість по відсотках за неправомірне користування кредитом;
- стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь позивача понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 6856, 10 грн.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2023 року справу за позовною заявою Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості передано на розгляд до Київського районного суду м. Харкова за підсудністю.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 травня 2023 року вищевказану цивільну справу передано в провадження судді Київського районного суду м. Харкова Демченко С.В.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 25 травня 2023 року справу прийнято до провадження, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Відповідачам запропоновано надати відзив на позовну заяву.
Представник позивача АТ «ПроКредит Банк» у судове засідання не з`явився, на адресу суду від представника позивача Артем`євої Г. О. надійшла заява про проведення судового засідання за відсутності представника позивача, в якому вона позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у судове засідання двічі не з`явилися, про дату, час і місце судових засідань були повідомлені своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили, правом надання відзиву на позовну заяву не скористалися, заяв про відкладення розгляду справи не подавали.
Оскільки сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось.
Відповідно до ухвали суду від 25 травня 2023 року, враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши надані сторонами докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2010 року набрало законної сили 29 листопада 2010 року.

Відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2010 року встановлено, що 24 листопада 2006 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 2.18777, за умовами якого кредитор на положеннях та умовах цього договору надає позичальнику грошові кошти в сумі 50000 грн на строк користування 36 (тридцять шість) місяців, а позичальник зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити відсотки в розмір 25,00 % річних, виходячи з 360 календарних днів у році та платежі за кредитом у встановлений даним договором строк і виконати свої обов`язки за даним договором в повному обсязі.

24 листопада 2006 року на виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від № 2.18777 від 24 листопада 2006 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_3 укладений договір поруки № 2.18777-ДП.

10 червня 2008 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 укладена Рамкова угода № 6644, за умовами якої кредитор на підставі угоди зобов`язується здійснювати кредитування позичальника у межах лімітів умов кредитування у порядку і на умовах, визначених угодою та кредитними договорами, а позичальник зобов`язується належно виконати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов`язань, а також належно виконувати усі інші зобов`язання, передбачені угодою та кредитними договорами.

Положеннями п.2.2 Рамкової угоди встановлені наступні ліміти умов кредитування позичальника, зокрема: ліміт суми кредитування еквівалент 100000 доларів США; ліміт строку кредитування 180 календарних місяців; максимальний розмір процентів 40 % річних.

10 червня 2008 року на виконання зобов`язань ОСОБА_1 за Рамковою угодою № 6644 від 10 червня 2008 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 6644-ДП-1.

Крім того, 10 червня 2008 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання траншу № 2.27600/6644, за умовами якого кредитор на підставі та умовах рамкової угоди № 6644 від 10 червня 2008 року, а також цього договору зобов`язується надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується належно виконати усі умови, необхідні для його отримання, належно здійснювати погашення грошових зобов`язань та виконання усіх інших зобов`язань, передбачених рамковою угодою та цим договором.

Положеннями п. 2 Договору встановлено, що договір видається на таких умовах: розмір кредиту 50000 доларів США; строк користування 36 календарних місяців, від дати видачі кредиту включно; проценти 19 % річних, виходячи з 360 календарних днів у році; цільове призначення кредиту задоволення особистих неспоживчих потреб; комісія за видачу кредиту 1 % від розміру кредиту; комісія за дострокове погашення кредиту 1,5 % від суми, що достроково погашається; спосіб видачі кредиту зарахування коштів на рахунок позичальника № НОМЕР_1 у кредитора.

З долучених стороною позивача до матеріалів справи доказів вбачається, що на виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2010 року були видані виконавчі листи, які в подальшому були пред`явлені до органу примусового виконання рішень.

З відомостей з Автоматизованої системи виконавчого провадження вбачається, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2010 року, де боржником є ОСОБА_1 , а стягувачем ПАТ "ПроКредит Банк" станом на дату розгляду даної справи завершене.

Відповідно до інформації з Автоматизованої системи виконавчого провадження вбачається, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2010 року, де боржником є ОСОБА_3 , а стягувачем ПАТ "ПроКредит Банк" станом на дату розгляду даної справи завершене.

На підставі постанови державного виконавця Дзержинського ВДВС ХМУЮ Євсюкова О. В. від 11 березня 2011 року відкрито виконавче провадження № 26458585 з примусового виконання виконавчого листа № 2-6815/2010, виданого 07 лютого 2011 року на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2010 року. Боржником у вказаному виконавчому провадженні є ОСОБА_2 .

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 січня 2023 року задоволено заяву АТ «ПроКредит Банк» про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку на пред`явлення його до виконання у цивільній справі № 2-6815/10 за позовом ПАТ «ПроКредит Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.

07 червня 2023 року на підставі ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 січня 2023 року видані дублікати виконавчих листів по цивільній справі № 2-6815/10 за позовом ПАТ «ПроКредит Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач посилається на те, що на час звернення до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості в порядку ст. 625 ЦК України рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2010 року боржниками не виконане, а тому у позивача виникло право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦПК України, за увесь час прострочення в межах позовних вимог.

З наданого стороною позивача розрахунку заборгованості вбачається, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 грошового зобов`язання, встановленого рішенням суду від 29 жовтня 2010 року, утворилася заборгованість, зокрема: заборгованість ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за період з 03 квітня 2018 року по 23 лютого 2022 року становить 441005, 15 грн; заборгованість ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за період з 03 квітня 2020 року по 23 лютого 2022 року становить 11669, 10 грн, з яких: 2792, 90 грн заборгованість по відсотках за неправомірне користування кредитом, 8876, 20 грн інфляційні втрати.

Положеннями ч. 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частина друга статті 11 ЦК України визначає, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Отже, відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, за наявності прямої вказівки про це в законі.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено обов`язковість виконання судових рішень, невиконання рішень суду тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Наявність судового рішення про стягнення заборгованості свідчить про настання строку виконання зобов`язання за тією вимогою, яку задоволено судом, та наявність обов`язку боржника сплатити відповідну заборгованість.

Проте, судове рішення про стягнення заборгованості не змінює змісту відповідного зобов`язання, оскільки характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, а додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання та безспірності боргу. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав відповідне зобов`язання продовжує існувати.

Положеннями ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання.

Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

При обчисленні 3 % річних за основу береться прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18.

З наведеного вбачається, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Позивач по справі скористався своїм правом на дострокове розірвання перелічених вище договорів, звернувшись до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, припинивши у такий спосіб ці договори.

З ухваленням рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2010 року по справі № 2-6815/10 за позовом ПАТ «ПроКредит Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитними договорами не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення.

За таких обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку, що зазначені вище кредитні договори розірвані за ініціативою позивача, та, оскільки рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2010 року відповідачами по справі належним чином не виконані, тому у позивача виникло право вимоги відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

З наданого стороною позивача розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду від 29 жовтня 2010 року за період з 03 квітня 2018 року по 23 лютого 2022 року становить 441005, 15 грн - заборгованість по відсотках за неправомірне користування кредитом; заборгованість ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за період з 03 квітня 2020 року по 23 лютого 2022 року становить 11669, 10 грн, з яких: 2792, 90 грн заборгованість по відсотках за неправомірне користування кредитом, 8876, 20 грн інфляційні втрати.

Так, суд погоджується із запропонованим сторонню позивача розрахунком заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за період з 03 квітня 2020 року по 23 лютого 2022 року, що становить 11669, 10 грн, з яких: 2792, 90 грн 3% річних, 8876, 20 грн інфляційні втрати.

При цьому, на переконання суду, наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідно до якого, позивач просить стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду від 29 жовтня 2010 року за період з 03 квітня 2018 року по 23 лютого 2022 року становить 441005, 15 грн - заборгованість по відсотках за неправомірне користування кредитом є необґрунтованим, з огляду на таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання.

Після розірвання кредитних договорів за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі з виплати процентів, припиняються. Тому положення статті 1048 ЦК України до правовідносин, які виникли після ухвалення рішення суду, яким припинено кредитні договори, не застосовуються.

Суд звертає увагу сторони позивача на те, що у постановах Великої Палати Верховного Суду неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України розрахував розмір заборгованості по відсоткам за неправомірне користування кредитом, наданим за договором про надання траншу № 2.27600/6644 від 10 червня 2008 року на підставі п.п. 3 п. 2 договору про надання траншу № 2.27600/6644 від 10 червня 2008 року, яким зокрема встановлені проценти у розмірі 19,00% річних.

Так, відповідно до положень п. 2 Договору про надання траншу № 2.27600/6644 від 10 червня 2008 року встановлено, що договір видається на таких умовах: 1) розмір кредиту 50000 доларів США; 2) строк користування 36 календарних місяців, від дати видачі кредиту включно; 3) проценти 19 % річних, виходячи з 360 календарних днів у році; 4) цільове призначення кредиту задоволення особистих неспоживчих потреб; 5) комісія за видачу кредиту 1 % від розміру кредиту; 5) комісія за дострокове погашення кредиту 1,5 % від суми, що достроково погашається; 7) спосіб видачі кредиту зарахування коштів на рахунок позичальника № НОМЕР_1 у кредитора.

З аналізу викладеного слідує, що положення п. п. 2 Договору про надання траншу № 2.27600/6644 від 10 червня 2008 року регулюють порядок надання кредиту та застосовуються у період здійснення кредитування, тобто до спливу визначеного договором строку кредитування.

Положеннями п. 7 Договору про надання траншу № 2.27600/6644 від 10 червня 2008 року встановлено, що даний договір є невід`ємною частиною Рамкової угоди, умови якої вважаються умовами цього договору і регламентують усі відносини між сторонами, що виникли на підставі цього договору, за винятком тих відносин, що прямо чи інакше врегульовані цим договором.

Відповідно до п.4.4 Рамкової угоди №6644 від 10 червня 2008 року у випадку прострочення погашення кредиту, позичальник сплачує проценти за неправомірне користування кредитом у розмірі, що дорівнює визначеним відповідними кредитними договорами процентами за користування даним кредитом за кожен календарний день прострочення, які обчислюються за методом «факт/360» від суми залишку кредиту, строк погашення якого настав, з моменту виникнення заборгованості до дати повного її погашення, включно.

Позивач, аргументуючи правомірність нарахування ним належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, за підвищеною ставкою, посилається саме на п.4.4 Рамкової угоди №6644 від 10 червня 2008 року, оскільки вказані проценти охоплюються диспозицією норми ч. 2 ст. 625 ЦК України та на висновки, викладені в постановах Верховного Суду, зокрема у справі № 5017/1987/2012 та № 910/1238/17.

Так, зокрема у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 березня 2019 року, колегія суддів дійшла висновку, що «банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі пунктів 1.4, 3.3, 3.5, 6.7 кредитного договору у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини другої статті 625 ЦК України».

Разом з тим посилання сторони позивача про можливість застосування при вирішенні даного спору правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012 є безпідставними, з огляду на те, що правовідносини, які виникли між сторонами по даній справі та правовідносини у справі № 5017/1987/2012, не є подібними ані за предметом, ані за підставами позову.

Зокрема, висновки, які викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012, стосувалися вирішення питання у частині отримання банками процентів як плати за користування кредитом після настання строку погашення кредиту.

Разом з тим правовідносини, які склалися між сторонами у даній справі, є відмінними від правовідносин у справі № 5017/1987/2012, а тому суд не бере до уваги вказаний правовий висновок.

Так, у справі, що розглядається, суд встановив, що ПАТ «ПроКредит Банк» скористався своїм правом на дострокове розірвання кредитних договорів, укладених з відповідачами, звернувшись до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором, припинивши у такий спосіб ці договори.

Отже з часу набрання рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2010 року законної сили, укладені між сторонами договори вважаються розірваними.

Зі змісту долученого до матеріалів справи рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2010 року слідує, що у зв`язку з неналежним та несвоєчасним виконанням сторонами по даній справи умов, укладених з ПАТ «ПроКредит Банк» кредитних договорів, позивач звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з вимогами про дострокове погашення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованості за кредитними договорами №2.27600/6644 від 10 червня 2008 року та №2.18777 від 24 листопада 2006 року.

Так, у рішенні Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2010 року зазначено, що ОСОБА_1 не здійснив своєчасне погашення кредитів, наданих йому ПАТ «ПроКредит Банк» на підставі, укладених з ним кредитних договорів №2.27600/6644 від 10 червня 2008 року та №2.18777 від 24 листопада 2006 року. Загальний строк прострочення погашення кредиту становить 292 дні.

Суд, ухвалюючи рішення по вищевказаній справі, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами по даній справі, у тому числі і правові наслідки прострочення виконання зобов`язання, стягнувши з відповідачів, окрім основної суми боргу, борг за процентами та пеню за весь час прострочення основного зобов`язання, що встановлено положеннями п.10.2. Рамкової угоди №6644 від 10 червня 2008 року, який розміщений у розділі «Відповідальність».

Надаючи оцінку доводам сторони позивача про те, що під час здійснення розрахунку заборгованості за неправомірне користування кредитом відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, необхідно керуватися саме п.4.4 Рамкової угоди №6644 від 10 червня 2008 року, оскільки вказані проценти охоплюються диспозицією норми ч. 2 ст. 625 ЦК України є хибними, та не можуть застосовуватися у даному випадку.

Правовий аналіз положень статей ст.ст. 625, 1050 ЦК України та положень п.4.4 Рамкової угоди №6644 від 10 червня 2008 року дає підстави для висновку, що положення п.4.4 Рамкової угоди №6644 за своїм змістом є процентами за користування кредитом після настання строку погашення кредиту та можуть бути застосовані лише у випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України.

З урахуванням встановлених обставин справи, суд вважає, що положення п.4.4 Рамкової угоди №6644 від 10 червня 2008 року могли бути застосовані під час здійснення розрахунку заборгованості на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України у справі, за результатами якої було ухвалено рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2010 року.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що у даному випадку АТ «ПроКредит Банк» має право на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за загальним правилом у розмірі 3 проценти річних від простроченої суми, оскільки жодних інших процентів, які підтягаються застосуванню у даному випадку відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивачем не зазначено, а положення Рамкової угоди №6644 від 10 червня 2008 року та Договір про надання траншу № 2.27600/6644 від 10 червня 2008 року таких відомостей не місять.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до положень п. 12.4 Рамкової угоди №6644 від 10 червня 2008 року, які розміщені в розділі «Прикінцеві положення», сторони погодили те, що п.4.4. Угоди вступає в силу з моменту впровадження в кредитора відповідного програмного забезпечення, про що позичальник буде повідомлений додатково, а при згадуванні у договорах забезпечення максимального ліміту заборгованості матиметься на увазі ліміт кредитування.

Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що вище перелічені дії були виконані та, що положення п.4.4 Рамкової угоди №6644 від 10 червня 2008 року вступили в дію, а отже їх застосування є правомірним.

Окрім того, суд не погоджується із вказаним розрахунком заборгованості в частині визначення позивачем періоду за який підлягає стягненню заборгованість.

У даному випадку позивачем нарахована заборгованість за період з 03 квітня 2018 року по 23 лютого 2022 року, тобто за останні чотири роки, що передували зверненню до суду з відповідною позовною заявою.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач обґрунтовує проведені розрахунки заборгованості за період з 03 квітня 2018 року по 23 лютого 2022 року, посилаючись на положення п.12.3 Рамкової угоди, яким встановлено, що до усіх вимог, що виливають з угоди та кредитних договорів, встановлюється позовна давність у 5 років, включаючи вимоги щодо яких законодавством встановлена спеціальна та обмежена позовна давність.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

У постанові Верховного Суду від 26.10.2018 року у справі №918/329/16 наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами у розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Стягнення можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

З аналізу викладеного слідує, що внаслідок невиконання відповідачем грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення і таке прострочення є триваючим правопорушенням.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц дійшла висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Зазначена позиція підтверджена у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, оскільки наявність боргових зобов`язань у відповідачів не призвела до повного виконання умов кредитних договорів, то останні мають нести відповідальність за невиконання грошових зобов`язань відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, однак в межах трирічного строку позовної давності щодо 3-х відсотків річних і відповідно річного строку позовної давності щодо індексу інфляції.

З урахування викладеного, суд дійшов висновку, що у даному випадку заборгованість ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду від 29 жовтня 2010 року, повинна бути розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України саме за період з 03 квітня 2020 року по 23 лютого 2022 року.

При дослідженні питання щодо особливостей нарахування інфляційних втрат і 3% річних суд враховує правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14 січня 2020 року в рамках справи № 924/532/19, якою було визначено, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

З урахуванням встановлених обставин справи та змісту заявлених вимог, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що пред`явлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Суд дійшов висновку, що вимоги АТ «ПроКредит Банк» в частині стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь позивача заборгованості, розрахованої на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду від 29 жовтня 2010 року, яка за період з 03 квітня 2020 року по 23 лютого 2022 року становить 11669, 10 грн, з яких: 2792, 90 грн 3% річних, 8876, 20 грн інфляційні втрати, підлягають задоволенню в повному обсязі.

Разом з тим вимоги позивача в частині стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» заборгованості, розрахованої на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду від 29 жовтня 2010 року, підлягають частковому задоволенню, оскільки суд дійшов висновку, що заборгованість ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду від 29 жовтня 2010 року, яка за період з 03 квітня 2020 року по 23 лютого 2022 року становить 33837 грн 3% річних, 107577, 31 грн. - інфляційні втрати.

За таких обставин, з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість, нарахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦПК України за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду від 29 жовтня 2010 року у загальному розмірі 141414,31 грн.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судового збору в розмірі 6856, 10 грн, сплаченого ним при подачі позову, оскільки позов підлягає частковому задоволенню, суд з урахуванням ч. 1 ст. 141 ЦПК України щодо пропорційності стягнення судового збору вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з ОСОБА_1 у розмірі 1159,36 грн, з ОСОБА_2 у розмірі 1070,92 грн та з ОСОБА_3 у розмірі 88,44 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» заборгованість, розраховану на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням суду від 29 жовтня 2010 року, за період з 03 квітня 2020 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 141414 (сто сорок одна тисяча чотириста чотирнадцять) грн. 31 коп., з яких: 33837 грн 3% річних, 107577, 31 грн. - інфляційні втрати.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» заборгованість, розраховану на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням суду від 29 жовтня 2010 рок, за період з 03 квітня 2020 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 11669 (одинадцять тисяч шістсот шістдесят дев`ять) грн 10 коп, з яких: 2792, 90 грн 3% річних, 8876, 20 грн інфляційні втрати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» судовий збір у розмірі 1159 (одинадцять тисяч сто п`ятдесят дев`ять) грн 36 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» судовий збір у розмірі 1070 (одна тисяча сімдесят) грн 92 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» судовий збір у розмірі 88 (вісімдесят вісім) грн 44 коп.

У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня складення рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач - Акціонерне товариство «ПроКредит Банк», , місцезнаходження: м. Київ пр-т Перемоги, буд. 107А.

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , останнє відоме зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складений та підписаний без проголошення 26 липня 2023 року.

Суддя С. В. Демченко