РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/9910/22

Номер провадження 2/495/1343/2023

31 січня 2023 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово судді Савицького С.І.,

із участю секретаря судового засідання Гасанзаде М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Білгород-Дністровському в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради про визнання право власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В:

09.12.2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Білгород-Дністровської міської ради, в якому просить:

- визнати право власності на спадкове майно за заповітом, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 (який складається з літ. «А», загальною площею 59,9 кв.м., житловою площею 30,3 кв.м., літні кухні літ. «Б», «Є», сараю літ. «Г», вбиральня літ. «Ж», споруд №1-5, 1) та земельну ділянку площею - 429 кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 .

20.12.2022 року позивач ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги, відповідно до яких просить суд:

- визнати право власності на будинку АДРЕСА_1 (який складається з літ. «А», загальною площею 59,9 кв.м., житловою площею 30,3 кв.м., літні кухні літ. «Б», «Є», сараю літ. «Г», вбиральня літ. «Ж», споруд №1-5, 1) та земельну ділянку площею - 429 кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- визнати право власності за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на спадкове майно за заповітом, а саме: на житловий будинок АДРЕСА_1 (який складається з літ. «А», загальною площею 59,9 кв.м., житловою площею 30,3 кв.м., літні кухні літ. «Б», «Є», сараю літ. «Г», вбиральня літ. «Ж», споруд №1-5, 1) та земельну ділянку площею - 429 кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 .

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог.

В обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначає, що вона прийняла спадщину за заповітом від 22 грудня 2020 року після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії № НОМЕР_1 від 13 липня 2021 року, актовий запис №54), в зв`язку з тим, що згідно витягу про державну реєстрацію права власності від 15.06.2009 року зареєстровано на 3/4 , а на свідоцтва не було.

Відповідно до заповіту від 22 грудня 2020 року ОСОБА_2 заповіла позивачу ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав їй на праві приватної власності, проте згідно витягу з державної реєстрації права власності від 15.06.2009 року та згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2008 року за ОСОБА_2 було визнано право власності на частки даного житлового будинку, а на як обов`язкову долю не було отримано свідоцтва на право власності в порядку спадкування за законом та на земельну ділянку площею 429 кв.м., яка була передана в приватну власність ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування даного будинку згідно рішення міської ради п.139 №274 ХХІІ від 19.11.1997 року, але вона фактично прийняла спадщину, як сумісно проживаюча так як інших спадкоємців немає, на підставі чого вона була змушена звернутись до суду з позовом про визнання за ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 права власності на частку будинку та земельну ділянку площею 429 кв.м., яка була передана у приватну власність ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 згідно рішення міської ради п.139 №274 ХХІІ від 19.11.1997 року.

Стислий виклад позиції відповідача

Представник відповідача скористався своїм правом відповідно до ст.178 ЦПК України та на адресу суду надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що вимоги позивача не підлягають задоволення з огляду на наступне. Позивач зазначає, що у її досудовому зверненні до нотаріуса, щодо роз`яснення порядку видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, причиною відмови є те, що при складані заповіту спадкодавцем на ім`я позивача була допущена помилка щодо визначення обсягу спадкового майна зазначеного у заповіті. Так, померла ОСОБА_2 є власником частин житлового будинку, розташований по АДРЕСА_1 , проте визнання судом права власності на частину вищевказаного житлового будинку за померлою ОСОБА_2 не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки в такому випадку буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, з цього слідує, що визнання права власності за померлою ОСОБА_2 є протиправним і суперечить нормам чинного законодавства України та порушуються права територіальної громади міста. Більш того, зі змісту складеного заповіту спадкодавцем ОСОБА_2 на користь спадкоємця ОСОБА_1 вбачається, що заповідач заповів житловий будинок АДРЕСА_1 , заповіт складений 22.12.2020 року серії НМН №136769, проте яким саме нотаріусом засвідчений заповіт, з копії якого не можна ідентифікувати.

Враховуючи вищевикладене, твердження позивача про те, що частка житлового будинку є обв`язкою долею на яку не було отримано свідоцтва про право власності та визнання права власності цієї частки «автоматично» за спадкодавцем є хибним, необґрунтованим та безпідставним, що не підкріплено жодним правовстановлюючим документом та нормативно правовим актом.

Рух справи у суді

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.12.2022 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

В судове засідання позивач не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує.

В судове засідання представник відповідача не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, в задоволені позовних вимог просить відмовити з обставин викладених у відзиві на позовну заяву.

У зв`язку із не виявленням обставин, які перешкоджають судовому розгляду, враховуючи вказані заяви сторін, керуючись частиною першою статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи за відсутності учасників справи на підставі доказів, що містяться у ній.

З огляду на неявку у судове засідання усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України).

Згідно із статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши матеріали справи та наявні у справі докази, суд встановив наступні обставини.

Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За положеннями ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15,16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Відповідно до статті 9 Конституції України, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України (далі Конвенція). Конвенція та практика Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні.

За правилами статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії № НОМЕР_1 , від 13 липня 2021 року, актовий запис №54.

За життя, а саме ІНФОРМАЦІЯ_4 померлою ОСОБА_2 на ім`я позивача було складено заповіт серії НМН №136769, відповідно до якого спадкодавець ОСОБА_2 заповіла позивачу ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав їй на праві приватної власності.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини.

Згідно ст.ст.1268-1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому прийняття спадщини з умовою чи із застереженням не допускається.

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч.1 ст.1221 ЦК України).

У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ч.1, 3 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно ч.1 ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Статтею 1247 ЦК України встановлені загальні вимоги до форми заповіту. Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 1248 України, н отаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Відповідно до рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2008 року за померлою ОСОБА_2 визнано право власності на частини житлового будинку АДРЕСА_1 , також додатковим рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 серпня 2008 року визначено, що саме складає частини вищевказаного будинку.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно зареєстроване комунальним підприємством «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» №23014895 від 15.06.2009 року, номер запису 1925 в книзі 13, померла ОСОБА_2 зареєструвала права власності на частини житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі вищевказаних рішень суду.

Так, після смерті спадкодавця позивач звернулась до Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори, щодо роз`яснення порядку видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 (спадкова справа №305/2021).

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Однак, листом завідувача Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори від 18.01.2022 року №55/02-14 позивача ОСОБА_1 було повідомлено, що в заповіті складеним ОСОБА_2 , посвідченим Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою Одеської області 22.12.2020 року, зареєстрований в реєстрі за №1570, вказано житловий будинок АДРЕСА_1 , але в рішенні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.07.2008 року, справа № 2-3537/2008, що набрало чинності 06.08.2008 року, право власності зареєстровано комунальним підприємством «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» 15.06.2009 року, номер запису: 1925, в книзі: 13, в графі «частка» вказано належить ОСОБА_2 «3/4», в зв`язку з тим, що при складані заповіту була допущена помилка щодо визначення обсягу спадкового майна, видати на ім`я позивача ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 неможливо.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Після отримання вищевказаного листа, позивачка ОСОБА_1 з метою захисту своїх прав та законних інтересів звернулася до суду з відповідним позовом.

Однак, при обґрунтуванні своїх позовних вимог позивачем ОСОБА_1 не надано доказів, які могли б підтвердити, факт того, що за життя спадкодавець ОСОБА_2 набула право власності на весь житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 429 кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 .

Чинним законодавством визначено, що до спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Під час повного, всебічного дослідження позовної заяви, а також долучених до неї письмових доказів, судом встановлено, що матеріали справи не містять даних про набуття спадкодавцем ОСОБА_2 за життя права власності на нерухоме майно у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 429 кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися виключно у випадках, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку та за умови відмови нотаріусом у вчиненні відповідної нотаріальної дії, а саме у видачі спадкоємцеві свідоцтва про право на спадщину.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Частиною 2 статті 328 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Виходячи із змісту ст.392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Висновки за результатами розгляду справи

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Оскільки під час розгляду справи, обставини які викладені у позовній заяві не знайшли своє підтвердження в письмових матеріалах справи, суд приходить до переконання про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.328, 1216, 1218, 1261, 1268 ЦК України, ст.ст.12, 13, 81, 211, 247, 263, 265, 268, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради про визнання право власності на спадкове майно відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його підписання.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Савицький С.І.