Справа № 472/294/23
Провадження №2/472/123/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2023 р. смт. Веселинове

Веселинівський районний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Чаричанського П.О.,

розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом заборони вивезення дитини ОСОБА_3 за межі України без дозволу батька,

В С Т А Н О В И В:

05 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини.

06 квітня 2023 року представник позивач ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» направила до суду заяву про застосування заходів забезпечення позову шляхом встановлення заборони ОСОБА_4 вивезення дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України без дозволу батька ОСОБА_1 .

В обґрунтування заяви про забезпечення позову представник позивача вказує, що 06 жовтня 2007 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_4 , про що Кубряцькою сільською радою Веселинівського району Миколаївської області зроблено відповідний актовий запис №03. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . До 23 травня 2022 року між позивачем та відповідачем все було добре. Позивач повністю утримував свою сім`ю, офіційно працевлаштований. Син та донька навчалися в школі №18 м. Миколаєва. Діти проживали разом з батьками до 23 травня 2022 року, але коли почалося повномасштабне вторгнення до України російської федерації відповідачка за узгодженням з позивачем вивезла дітей до Республіки Польщі, де перебувала з ними до червня 2022 року. Позивач повністю утримував сім`ю за кордоном. Але в середині червня 2022 року у відповідачки була спроба самогубства, після чого вона в розпал щоденного обстрілу Миколаївської області, незважаючи на вмовини позивача, привезла дітей до м. Миколаєва та залишала дітей у батьків позивача: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за адресою ЖДП, 88, м. Миколаїв, а сама повернулась без будь яких пояснень до Польщі. Весь цей час вихованням дітей займалися батьки позивача, оскільки позивач працював за кордоном, утримував дітей також позивач, натомість відповідачка жодного інтересу до життя дітей не виявила, а лише отримуючи пенсію на сина ОСОБА_8 .

Між сторонами є спір з приводу місця проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 Син ОСОБА_8 проживав з позивачем до 20 березня 2023 року.

20 березня 2023 р. відповідачка приїхала до ОСОБА_9 та забрала в батьків позивача сина ОСОБА_8 , донька залишилася проживати з батьками позивача. На сьогоднішній день відповідачка заблокувала позивача та не бажає розмовляти з позивачем. Також відповідачка замовила виготовлення закордонного паспорту на сина ОСОБА_8 , хоча позивача вона про це не повідомила. 05 квітня 2023 року відповідачка отримала закордонний паспорт дитини ОСОБА_8 та має намір вивезти дитину на постійне місце проживання до Республіки Польщі, розлучивши дитину з батьком, сестрою, бабусею та дідусем. Відповідачка фактично переховує від позивача сина та перешкоджає у спілкуванні з ним. У позивача є обґрунтовані побоювання, що відповідачка скориставшись введенням воєнного стану та спрощенням процедури перетину кордону, без згоди та відома позивача вивезе сина за межі України.

Позивач вважає, що проживання сина ОСОБА_8 з відповідачкою є вкрай небезпечним, оскільки дитина є інвалідом з народження і страждає на генетичне захворювання, за дитиною необхідний постійний догляд, особливе виховання, зайняття, навчання та періодичне лікування. Відповідачка має нестійку психіку і це підтверджується її спробою суїциду, за кордоном вона не має ані житла, ані доходів, ані роботи. При цьому майже рік відповідачка взагалі забула, що в неї є діти, покинувши усі на позивача, який дуже любить дітей і вони є сенсом його життя.

Суд, вивчивши матеріали заяви про забезпечення позову вважає її такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Таким чином у частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується: забороною вчиняти певні дії; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів.

При цьому, положеннями даної норми права, заходи забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти певні дії як правило застосовуються щодо відповідача.

У даному ж випадку малолітня дитина не є відповідачем у справі.

Питання тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України врегульовано статтею 441 ЦПК України та може мати місце за поданням державного виконавця на стадії виконання рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України» передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду. Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частинами першою та шостою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Враховуюче наведене, суд не вбачає підстав для задоволення заяви представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову, оскільки ним обраний спосіб забезпечення позову шляхом заборони виїзду малолітнього сина ОСОБА_3 за кордон України не відповідає вимогам статті 150 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 33 Конституції України, ст.ст.149-153, 260, 261 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя Веселинівського районного суду Миколаївської областіП.О. Чаричанський