Справа № 457/483/22 Головуючий у 1 інстанції: Грицьків В.Т.
Провадження № 22-ц/811/129/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Матяш С.І.,

з участю відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Ковтун Т.С., представник позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 25 жовтня 2022 року, у справі за позовом Трускавецької міської ради Львівської області до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення з квартири,

В С Т А Н О В И В:

в липні 2022 року Трускавецька міська рада Львівської області звернулась в суд із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення з квартири.

Позов мотивовано тим, що рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 17 лютого 2022 року у справі № 457/156/20 житлове приміщення - однокімнатна квартира житловою площею 15,6 кв.м та загальною площею 29,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , визнана відумерлою спадщиною і таку витребувано на користь Трускавецької міської ради. На виконання рішення суду за позивачем здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 . При обстеженні квартири АДРЕСА_2 виявлено сторонню особу - ОСОБА_1 , про що складено відповідні акти. Крім того, 10 травня 2022 року ОСОБА_1 направлено лист № 18/21- 1030/1 з вимогою звільнити квартиру та добровільно передати ключі в управління комунальної власності Трускавецької міської ради. Однак, відповідач не виконав законної вимоги власника і не звільнив житло, а ключі від квартири не повернув в добровільному порядку. Тому позивач просить суд задовольнити позов та зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2 шляхом виселення.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 25 жовтня 2022 року позовні вимоги Трускавецької міської ради Львівської області до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення з квартири, задоволено.

Вирішено зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні квартири АДРЕСА_2 шляхом його виселення без надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу, в якій просить рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 25 жовтня 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі зазначає, що у квартиру АДРЕСА_2 він вселився за згодою колишнього власника, проживає там до сьогоднішнього дня, здійснює оплату за комунальні послуги, тощо. Доказів того, що у нього є інше житло, яке б було придатне для проживання, Трускавецькою міською Радою не надано. Вважає, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції повинен був надати оцінку всім доказам у справі, з урахуванням порушення права відповідача на житло та недобросовісності дій інших сторін, внаслідок яких заявник може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.

При цьому, звертає увагу на те, що судом також не взято до уваги постанову Львівського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року, якою встановлено що він набув право користування вищевказаною квартирою, і це право ніким не оспорюється.

Крім того, на думку заявника, суд при розгляді даної справи не звернув уваги на підстави позову та не застосував норми ЖК УРСР та ЦК України, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин.

Також судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, оскільки він не отримував копії ухвали про відкриття провадження, а також позовної заяви, і не повідомлявся про час та місце розгляду справи.

В лютому 2023 року від Трускавецької міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу. Аналіз змісту відзиву на апеляційну скаргу свідчить про згоду із рішенням суду першої інстанції, представник сторони вважає його законним та обґрунтованим, таким, що постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, за повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду відповідають встановленим обставинам, які підтверджені належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. У зв`язку з чим, просять залишити рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 25 жовтня 2022 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Встановлено, що рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 01 червня 2021 року, яке набрало законної сили 16 грудня 2021 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Трускавецької міської ради про визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_2 за набувальною давністю.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 17 лютого 2022 року у справі за заявою Трускавецької міської ради, заінтересована особа Трускавецька державна нотаріальна контора, яке набрало законної сили 22 березня 2022 року, визнано відумерлою спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді однокімнатної квартири житловою площею - 15,6 кв.м., загальною площею - 29,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та передано таку у власність територіальної громади міста Трускавця.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 302824295 від 16 червня 2022 року, який знаходиться в матеріалах справи, здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за Трускавецькою міською радою Львівської області.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 23 червня 2022 року, яке набрало законної сили 26 липня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Трускавецької міської ради, треті особи: ОСББ «Центральне-2017», Управління комунальної власності Трускавецької міської ради про визнання права постійного користування вищевказаною квартирою - відмовлено.

Відповідно до розпорядження міського голови № 125-р від 16 травня 2022 року «Про створення комісії щодо обстеження квартири АДРЕСА_2 », проведено обстеження квартири АДРЕСА_2 на предмет виявлення сторонніх осіб, що присутні у житловому приміщенні.

Згідно актів обстеження квартири АДРЕСА_2 від 18 травня 2022 року, 20 травня 2022 року та 24 травня 2022 року, які знаходяться в матеріалах справи, в згаданій квартирі проживає ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 10 травня 2022 року позивач скерував лист № 18/21- 1030/1 з вимогою звільнити квартиру АДРЕСА_2 та добровільно передати ключі в управління комунальної власності Трускавецької міської ради до 10.00 години 26 травня 2022 року. Однак, відповідач не виконав законної вимоги власника і не звільнив житло, а ключі від квартири в добровільному порядку не повернув.

Згідно довідки відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС у Львівській області № 2116 від 08 серпня 2022 року, яка знаходиться в матеріалах справи, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України та пунктом 2 частини першої статті 3, статтею 321 ЦК України визначено, що ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства. Статтею 92 Конституції України встановлено, що правовий режим власності визначається виключно законами України.

Приписами статті 317 Цивільного кодексу України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За правилом частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності як суб`єктивне цивільне право містить у своєму складі правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших та правомочність захисту.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка реалізується, передусім, через пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї.

Згідно з частинами першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно пункту другого статті 386 Цивільного кодексу України, власник який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Стаття 387 Цивільного кодексу України передбачає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначеними нормами закону закріплено принцип непорушності права приватної власності в тому числі і часткової, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника (в тому числі частини майна) володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику майна чи його частини право вимагати усунення будь-яких порушень його права, зокрема, права користування.

Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно з частиною першою статті 109 Житлового кодексу України, виселення із займаного приміщення допускається з підстав, встановлених законом.

Частиною третьою статті 116 Житлового кодексу України, передбачено, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, (тобто без законних на те підстав) виселяють без надання їм іншого приміщення.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України), забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

Оцінюючи законність оскаржуваного рішення, в тому числі і з врахуванням практики Європейського Суду з прав людини, зокрема щодо пропорційності втручання у право ОСОБА_1 на повагу до житла, колегія суддів враховує те, що ОСОБА_1 з членами сім`ї з 1990 року перебував у Трускавецькій міській раді на квартирному обліку. У 2015 році ОСОБА_1 та членам його сім`ї було покращено житлові умови і з цього часу він є співвласником трьохкімнатної квартири АДРЕСА_4 та зареєстрований за даною адресою, тобто забезпечений житлом. У зв`язку із покращенням житлових умов його та членів його сім`ї знято з квартирного обліку. Законності свого вселення у спірну квартиру, яка є власністю територіальної громади, відповідач не довів. В той же час, колегія суддів враховує те, що Трускавецька міська рада має потребу у використанні належної їй квартири, оскільки має обов`язок забезпечити житлом інших громадян, які перебувають на квартирному обліку. Така обставина відповідачем не спростована.

Враховуючи вказане, суд першої інстанції вірно вважав, що наявні підстави для задоволення позову Трускавецької міської ради Львівської області про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення відповідача з квартири.

Щодо мотивів апеляційної скарги, що постановою Львівського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року встановлено факт, що ОСОБА_1 набув право користування квартирою АДРЕСА_2 , і це право ніким не оспорюється, а відтак такий факт не потребує доказування, колегія суддів звертає увагу на таке.

За приписами частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Дана норма процесуального права закріплює поняття преюдиції, за яким обставини приймаються судом без доказування та перевірки фактів, якщо вони вже були встановлені судом у іншій справі. Однак, на переконання колегії суддів, кваліфікація обставин як преюдиційних не може відбуватися формально та на шкоду об`єктивній істині у справі, а самі преюдиційні факти необхідно чітко відмежовувати від оцінки судом обставин справи.

Саме на цьому наголосила Велика Палата Верховного Суду у п. 32 постанови від 03 липня 2018 року № 917/1345/17, де вказала, що: «преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи».

У постанові від 11 грудня 2019 року по справі № 320/4938/15-ц Верховний Суд зокрема вказав, що не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Здійснена судом апеляційної інстанції у мотивувальній частині рішення оцінка обставин справи, що стосувалася визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, не може бути визнана як така, що має преюдиційне значення для розгляду даної справи, з огляду на те, що ці спори мають різний предмет доказування. Обставина набуття ОСОБА_1 права на проживання у спірній квартирі не входила до предмету доказування у справі про визнання за ним права власності на квартиру за набувальною давністю, де і суб`єктний склад учасників різнився тим, що ОСОБА_1 був позивачем, а Трускавецька міська рада відповідачем.

Доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема невручення йому копії ухвали про відкриття провадження у справі, копії позовної заяви та неповідомлення його про час та місце розгляду справи, спростовуються ухвалою суду від 27 вересня 2022 року про прийняття до розгляду позовної заяви та відкриття провадження у цивільній справі (а.с.18), якою також визначено місце, час і дату розгляду справи, та супровідним листом Трускавецького міського суду від 29 вересня 2022 року про направлення ОСОБА_1 копії цієї ухвали та копії позовної заяви з доданими до неї додатками, про отримання яких останній зазначив і розписався власноручно (а.с.21).

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене в подальшому при здійсненні прав особи.

З огляду на вказане, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Вказане відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 712/2902/16-ц.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Colder v. the United Kingdom), пп. 2836. Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia». заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-П)».

Відтак, основним завданням судового захисту порушеного цивільного права або інтересу особи є припинення порушення її права чи інтересу та/або відновлення становища, яке існувало до порушення, а також усунення (ліквідація) негативних наслідків порушення права або інтересу. Вказане відповідає висновку, викладеному у пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17, у якому зазначено, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Крім того, у рішенні від 10.04.2008 року у справі «Вассерман проти Росії» Європейський суд з прав людини також наголосив на тому, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Статтею 13 ЦК України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщини та з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 25 жовтня 2022 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 25 жовтня 2022 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2023 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич