Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/4974/22
Провадження № 2/711/155/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого - судді Скляренко В.М.

при секретарі: Копаєвій Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,-

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок з прибудовами Е-1, е2, е3, загальною площею 38,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку загальною площею 0,0166 га з кадастровим номером :02:087:0071, що за адресою: АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позову зазначено, що між сторонами був укладений договір позики, за яким позивачка позичила відповідачці грошові кошти в сумі 200 000 грн. на строк до 08.02.2022р. Умовами договору позики сторони передбачили, що у випадку неповернення своєчасно відповідачкою суми позики вона не заперечує про перехід до позивачки права власності на належні відповідачці житловий будинок та земельну ділянку для його обслуговування. Для забезпечення виконання своїх зобов`язань за договором позики відповідачка передала позивачці оригінали правовстановлюючих документів на свій будинок та земельну ділянку для його обслуговування. Оскільки відповідачка не повернула позивачці суму позики, то остання вважає, що право власності на відповідний будинок та земельну ділянку перейшло до неї, внаслідок чого позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом.

Відповідачка позовні вимоги визнала в повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення, про що зазначила у письмовому відзиві.

18.11.2022р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

В судове засідання сторони не з`явилися.

Від представника позивачки адвоката Горобець С.О., який діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії СА №1042090 від 22.11.2022р., до суду надійшло клопотання, в якому він просив розглянути справу без участі позивачки та її представника та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Від відповідачки на адресу суду також надійшло клопотання про розгляд справи без її участі, в якому також зазначено, що вона визнає позовні вимоги і не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог.

Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані суду докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідачці на праві приватної власності належить житловий будинок з прибудовами Е-1, е2, е3, загальною площею 38,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , - та земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0166 га, кадастровий номер :02:087:0071, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 /а.с. 24, 25, 64/.

08.02.2021р. між сторонами укладено договір позики у письмовій формі, за яким відповідачка отримала від позивачки позику в розмірі 200 000 грн. строком до 08.02.2022р. /а.с. 9/.

Умовами договору позики передбачено, що позика є безпроцентною і позичальник зобов`язується повернути всю суму позики до 08.02.2022р. (однією сумою). Пунктом 6 укладеного між сторонами договору позики передбачено, якщо позивальник не поверне позикодавцю суму позики до 08.02.2022р., позичальник не заперечує про перехід до позикодавця у якості повернення позики права власності на житловий будинок з прибудовами Е-1, е2, е3, загальною площею 38,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , - та земельну ділянку загальною площею 0,0166 га з кадастровим номером :02:087:0071, що за адресою: АДРЕСА_2 .

08.02.2021р. відповідачкою складено письмову заяву про отримання від позивачки грошових коштів в сумі 200 000 грн. на умовах укладеного сторонами у простій письмовій формі договору позики /а.с. 10/.

До теперішнього часу відповідачкою не виконано її зобов`язання із повернення суми позики позивачці, внаслідок чого остання вважає, що право власності на відповідний будинок та земельну ділянку перейшло до неї, а тому звернулась до суду з зазначеним позовом.

Тож між сторонами існує спір з приводу виконання договірних зобов`язань, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та умовами, укладеного між сторонами договору.

Надаючи оцінку доводам учасників справи в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного.

Предметом позовних вимог є вимога про визнання права власності, яка обґрунтовується позивачкою тим, що відповідне право набуто нею на підставі правочину, вчиненого між сторонами.

Натомість слід звернути увагу, що за загальним правилом судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється. Отже для ухвалення судом рішення про визнання права власності суду слід надати оцінку правовим підставам набуття такого права позивачем.

Статтею 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ст. 334 ЦК право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Отже однією з підстав набуття права власності на нерухоме майно є правочин у формі договору.

Статтею 203 ЦК передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Згідно ч. 1 ст. 210 ЦК правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Статтею 216 ЦК встановлено правові наслідки недійсності правочину. Так, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Статтею 220 ЦК передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК одним з видів забезпечення виконання зобов`язання є застава. Статтею 572 ЦК визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, є іпотекою.

За змістом ст. 577 ЦК якщо предметом застави є нерухоме майно, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 585 ЦК право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення, крім випадків, установлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Таким чином, законом в імперативному порядку визначено обов`язковість нотаріального посвідчення та державної реєстрації договорів, пов`язаних із заставою нерухомого майна, а отже відповідні договори набувають правоутворюючого значення для їх сторін виключно з моменту вчинення таких дій (нотаріальне посвідчення та державна реєстрація).

Крім того, за змістом ст.ст. 590, 591 ЦК звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду і полягає у реалізації предмета застави, на який звернене стягнення, шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом.

В той же час Законом України від 05.06.2003 №898-IV «Про іпотеку» (далі Закон №898) передбачено спеціальні позасудові способи звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Так, згідно ч. 1 ст. 36 Закону №898 сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 37 Закону №898 іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Аналіз зазначених норм закону свідчить, що іпотечне застереження про задоволення вимог кредитора шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок погашення зобов`язання боржника є дійсним за умови дотримання форми укладання такої угоди, а саме нотаріальне посвідчення та державна реєстрація. У свою чергу порушення нотаріальної форми посвідчення такого правочину має наслідком його нікчемність, що передбачено ч. 1 ст. 220 ЦК, а відтак не створює прав та обов`язків для сторін.

Додатково слід звернути увагу, що Пленум Верховного Суду України у п. 13 постанови від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що пункт 6 укладеного між сторонами договору позики від 08.02.2021р. за своєю сутністю є іпотечним застереженням щодо способу звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки передбачає особливості переходу права власності на нерухоме майно від боржника до кредитора в рахунок погашення позикових зобов`язань. Отже, така умова письмового договору підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації в порядку, встановленому законом, а відтак набуває дійсності тільки після здійснення її державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 12, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не надано суду доказів на підтвердження виконання вимог закону щодо нотаріального посвідчення та державної реєстрації пункту 6 укладеного між сторонами договору позики від 08.02.2021р., а відтак положення такого пункту є нікчемними і такими, що не створюють жодних правових наслідків.

За таких обставин заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки ґрунтуються на положеннях договору, які в силу закону є нікчемними.

Оскільки позов не підлягає до задоволення, то понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 11-13, 81, 83, 89, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 08 лютого 2023 року.

Головуючий: В.М. Скляренко