Справа № 495/7437/20
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

18 січня 2023 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області

у складі головуючого - судді Шевчук Ю.В.,

при секретарі - Бучка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сегеченко Ірина Миколаївна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шептицька Сніжана Володимирівна про визнання удаваним договору купівлі-продажу, переведення прав покупця та витребування майна від добросовісного набувача,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сегеченко Ірина Миколаївна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шептицька Сніжана Володимирівна про визнання удаваним договору купівлі-продажу, переведення прав покупця та витребування майна від добросовісного набувача.

Короткий зміст та обґрунтування уточнених позовних вимог

Свої позовні вимоги позивачка ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 07.02.2017 року нею у продавця ОСОБА_2 було придбано комплекс будівель та споруд під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 93,3 кв.м, які в цілому складаються з будівлі, позначеної на плані, під літерою «5Щ», будівлі під літерою «6І», човнового гаражу під літерою «6Н» Човнової станції розташованої за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, сільська рада Удобненська. Оскільки нотаріуси, які здійснювали свою діяльність у Білгород-Дністровському та Біляївському районах, відмовилися засвідчувати Договір купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами, позивачка змушена була звернутися до своєї подруги ОСОБА_3 , з проханням виступити покупцем.

07 лютого 2017 року приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Сегеченко І.М., було посвідчено два Договори купівлі-продажу майна комплексу будівель та АДРЕСА_1 , загальною площею 93,3 кв.м, які в цілому складаються з будівлі, позначеної на плані під літерою «5Щ», будівлі - літ. «6І», човнового гаражу - літ. «6Н», розташований на березі АДРЕСА_3 та 9/10 частин відповідно.

В цей же день, як стверджує позивачка ОСОБА_1 , було передано грошові кошти за придбане нею нерухоме майно, яке було оформлено на ОСОБА_3 . Згодом позивачкою, як вона стверджує, було проведено ремонт будівлі, придбано меблі, придбано та облаштовано будинок побутовими речами та побутовою технікою, сплачувалися членські внески, проводилася оплата за комунальні послуги.

До серпня 2020 року, як зазначає позивачка ОСОБА_1 , вона проживала у зазначеному вище будинку зі своїм малолітнім сином. Однак, 24.09.2020 року до зазначеного вище будинку увірвалися невідомі люди, які сказали, що вони є новими власниками приміщення, шляхом пошкодження дверних замків зайняли спірне приміщення, вилучили належні позивачці ноутбуки та зачинили двері. Згодом, позивачці стало відомо, що 03.09.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Київ - Шептицькою Сніжаною Володимирівно було посвідчено правочин купівлі- продажу нерухомого майна, укладений між представником продавця ОСОБА_3 - ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_4 ..

З огляду на вищезазначене, позивачка ОСОБА_1 просить суд визнати Договори купівлі-продажу від 07.02.2017 року, посвідчені приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Сегеченко І.М., за реєстровими номерами 156, 157 в частині покупця недійсними, шляхом переведення прав покупця на гр. ОСОБА_1 та витребувати у ОСОБА_4 , 1/10 та 9/10 частин відповідно нерухомого майна комплексу будівель та АДРЕСА_1 , загальною площею 93,3 кв.м, які в цілому складаються з будівлі, позначеної на плані під літерою «5Щ», будівлі - літ. «6І», човнового гаражу - літ. «6Н», розташований на березі річки Дністер, Одеська область, Білгород-Дністровський район, сільська рада Удобненська.

Рух справи у суді

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.12.2020 року було відкрито загальне позовне провадження по даній справі.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.12.2020 року було задоволено клопотання позивачки ОСОБА_1 про витребування доказів.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.12.2020 року було задоволено клопотання позивачки ОСОБА_1 про застосування заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірне майно.

Постановою Одеського апеляційного суду від 15.04.2021 року ухвала Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.12.2020 року про застосування заходів забезпечення позову була залишена без змін.

Постановою Одеського апеляційного суду від 17.11.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.12.2020 року про застосування заходів забезпечення позову було повернуто апелянту.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.12.2021 року було відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Кротова І.О. про скасування заходів забезпечення позову по даній справі.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.06.2022 року було закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду по суті.

Короткий виклад позицій сторін по справі

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 та адвокат Славінський В.А., який діє в її інтересах, не з`явились, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі.

В судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з`явилась, проте адвокат Кротов І.О., який діє в її інтересах, надав на адресу суду заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності, у задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі.

В судове засідання відповідач ОСОБА_4 не з`явився, проте адвокат Кротов І.О., який діє в його інтересах, надав на адресу суду заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності, у задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі.

В судове засідання третя особа - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сегеченко Ірина Миколаївна не з`явилась, проте надала на адресу суду заяву, згідно якої просила розглядати справу за її відсутності.

В судове засідання третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шептицька Сніжана Володимирівна не з`явилась, про дату та час судового засідання була повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі.

Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що згідно Договорів купівлі-продажу, посвідчених 07.02.2017 року приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Сегеченко І.М., зареєстрованих в реєстрі за №157, 3160, ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 придбав 9/10 та 1/10 частки у праві власності на будівлі та споруди Човнової станції, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 93,3 кв.м, які в цілому складаються з будівлі, позначеної на плані під літерою «5Щ», будівлі - літ. «6І», човнового гаражу - літ. «6Н». Даний факт підтверджується також Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності №79786291 від 07.02.2017 року та №79785732 від 07.02.2017 року.

Відповідно до Договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Київ - Шептицькою Сніжаною Володимирівною 03.09.2020 року, зареєстровані в реєстрі за №607 та №604, ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 придбав 9/10 та 1/10 частки у праві власності на будівлі та споруди Човнової станції, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 93,3 кв.м, які в цілому складаються з будівлі, позначеної на плані під літерою «5Щ», будівлі - літ. «6І», човнового гаражу - літ. «6Н». Даний факт підтверджується також Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності №222630850 від 03.09.2020 року та №239936199 від 08.01.2021 року.

Згідно Довідки, виданої Головою Човниковою станцію «Маяк», позивачка ОСОБА_1 здійснює оплату комунальних платежів за ділянку та будівлю АДРЕСА_1, яка знаходиться на території станції.

Відповідно до заяв ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , вони здійснювали ремонт у спірному будинку та отримували оплату за виконану роботу від ОСОБА_1 ..

В матеріалах справи також наявні квитанції на покупку вбудованої електричної шафи, газової поверхні, рідкокристалічного телевізора, люстри, кухонної витяжки, інших будівельних матеріалів.

Згідно Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 18.06.2021 року, номер кримінального провадження: 0000155: «Група осіб, діючи на території Київської області наприкінці літа 2020 року шляхом обману заволоділа майновим комплексом, а саме будинком АДРЕСА_1 , чим спричинили значну шкоду.»

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 627 ЦК України та до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ст.ст. 655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Вимоги для визнання правочину недійсним встановлені ст.215 ЦК України, де закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В частинах першої - третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України закріплені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до вимог ч. 10 ст. 44 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У Постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16 зроблено висновок, що «за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставістатті 235 ЦК Українимає визнати, що сторони вчинили саме цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином».

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Отже, заявляючи вимогу про визнання правочинів удаваними, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Удаваний правочин, на відміну від прихованого, сторонами не виконується. Відповідні права і обов`язки сторонами не реалізуються. Сторони правочину виконують тільки ті обов`язки та реалізують ті права, що випливають із прихованого правочину. З учиненням удаваного правочину сторони навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце.

Отже, воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК Україниголовним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

За таких обставин, для визнання правочинів удаваними позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Надавши об`єктивну правову оцінку наявним в матеріалах справи доказам, суд вважає, що Договори купівлі-продажу від 07.02.2017 року, посвідчені приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Сегеченко І.М., за реєстровими номерами 156, 157 відповідають вимогам чинного законодавства, їх зміст не суперечить положенням ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, сторони правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлено цим договором.

Згідно оспорюваних договорів купівлі-продажу від 07.02.2017 року, під час укладення цих договорів покупець та продавець діяли добровільно і перебували при здоровому глузді та ясній пам`яті, розуміючі значення свої дій, попередньо були ознайомленні нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину).

Стосовно посилань позивачки ОСОБА_1 на необхідність переведення саме на неї прав покупця за зазначеними вище договорами купівлі-продажу, суд зазначає наступне.

Так, твердження позивачки ОСОБА_1 про те, що саме вона сплатила грошові кошти продавцю за спірне нерухоме майно за зазначеними вище договорами купівлі-продажу не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Пояснення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , що саме позивачка сплачувала ремонтні роботи спірного будинку, не можуть бути підставами для переведення на позивачку прав покупця, як і чеки на придбання побутової техніки та довідка про сплату комунальних платежів.

Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 18.06.2021 року, номер кримінального провадження: 0000155, не підтверджує факт заволодіння шахрайським шляхом спірним нерухомим майном, адже відомостей про остаточне рішення по зазначеному вище кримінальному провадженню, матеріали справи не містять.

Зважаючи на викладене, позивачкою ОСОБА_1 не доведено наявності підстав для переведення прав та обов`язків покупця за зазначеними вище договорами купівлі-продажу на неї, отже позовні вимоги позивачки в цій частині позову задоволенню не підлягаюють.

В свою чергу, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині витребування у ОСОБА_4 , 1/10 та 9/10 частин відповідно нерухомого майна комплексу будівель та споруд 9, будинок 215, загальною площею 93,3 кв.м, які в цілому складаються з будівлі, позначеної на плані під літерою «5Щ», будівлі - літ. «6І», човнового гаражу - літ. «6Н», розташований на березі річки Дністер, Одеська область, Білгород-Дністровський район, сільська рада Удобненська, не підлягають задоволенню, як похідні.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи із змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Стаття 80 ЦПК України презюмує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine, заява №7460/03, § 26) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Отже, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 14.08.2018 року у справі № 905/2382/17, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18).

В цивільних справах ЄСПЛ використовує стандарт «баланс ймовірностей» (a balance of probabilities): слід довести, що факт скоріше був, а ніж не був, тобто суб`єктивна впевненість може бути виміряна як така, що дорівнює 51% і вище (ця математична аналогія випливає із пояснення в справі Miller v Minister of Pensions [1947] 2 All ER 372). В практиці ЄСПЛ можна знайти десятки рішень, де суд посилається на «balanceofprobabilities» для оцінки обставин справи. Наприклад, в рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 р. суд застосовує «баланс ймовірностей». У рішенні J.K. AND OTHERS v. SWEDEN 23.08.2016 р. ЄСПЛ вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам. Кожна людина з власного досвіду має уявлення про те, що деякі факти трапляються рідко, а деякі - часто. Це називають апріорною вірогідністю або, згідно з англійськими суддями, «вірогідністю, що визначена природою речей» (inherent probability). З цього починається процес доказування: чим менш правдоподібна та обставина, яку слід довести, тим більш переконливими мають бути докази, і навпаки, чим більш вірогідною здається обставина, тим менше зусиль потрібно від сторони, на яку покладено тягар доведення, аби переконати суд.

Ще один стандарт доказування - «поза розумним сумнівом». У справі «Кобець проти України» суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Авшар проти Туреччини»). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Верховний Суд в постанові від 27 листопада 2018 року у господарській справі №914/2505/17 згадує, що принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Відповідно до вимог частин 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

При цьому, щодо решти доводів сторін, слід зазначити, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року).

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи, оскільки суд у відповідності до норм ч.7 ст.81 ЦПК України не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат

Враховуючи вищезазначене, аналізуючи наявні у справі докази у їх сукупності, виходячи із системного тлумачення норм чинного законодавства, які регулюють дані правовідносин у контексті з`ясованих судом обставин справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сегеченко Ірина Миколаївна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шептицька Сніжана Володимирівна про визнання удаваним договору купівлі-продажу, переведення прав покупця та витребування майна від добросовісного набувача не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю, необґрунтованістю та безпідставністю.

Відповідно до частин 1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачки ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі, витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачкою.

Враховуючи вищезазначене, керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 235, 328, 334, 627, 655, 657 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 55, 76-82, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сегеченко Ірина Миколаївна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шептицька Сніжана Володимирівна про визнання удаваним договору купівлі-продажу, переведення прав покупця та витребування майна від добросовісного набувача - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 19.01.2023 року.

Суддя: