Номер провадження: 22-ц/813/3563/23
Справа № 522/3737/22
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справи Одеського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді: Князюка О.В.

Суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкін А.П.,

За участю секретаря судового засідання Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Комунальної установи "Муніципальна варта" на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.07.2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунальної установи «Муніципальна варта» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИЛА:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

25 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з вище зазначеним позовом в якому просив:

-визнати незаконним та скасувати наказ директора (першого заступника директора) комунальної установи «Муніципальна Варта» Одеської міської ради №24 /К від 01. 02. 2022 р, код ЄДРПОУ, адреса знаходження: 65006, Одеська область, м. Одеса, вул. Розкидайлівська, буд. № 67 А «Про відсторонення від роботи» ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

-поновити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на роботі в комунальній установі «Муніципальна Варта» Одеської міської ради, на посаді охоронника персоналу охорони.

-стягнути з комунальної установи «Муніципальна Варта» Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час відсторонення, починаючи з 01.02.2022 по 11.04. 2022 рік в розмірі 12 844, 55 грн.

-стягнути з комунальної установи «Муніципальна Варта» Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати.

-допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до Наказу МОЗ України «Про затвердження Дорожньої карти впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричинено, коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021 - 2022 роках» №3018 від 24.12.2020 року (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 27.10.2021 року №2362) вакцинація від коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні буде добровільною для усіх груп населення та професійних груп».

Основним завданням Дорожньої карти є рекомендація щодо охоплення вакцинацією проти коронавірусної хвороби COVID-19 протягом 2021-2022 року щонайменше 50% населення України (20866390 людей).

Таким чином, позивач зазначає, що, відповідач помилково відносить вакцинацію від ковід-19 до обов`язкових профілактичних щеплень, а відтак помилково посилається, як на підставу для відсторонення ст. 46 КЗпП - «інші випадки, передбачені законодавством», оскільки жодна з вакцин (кандидатів у вакцини) від ковід-19 не включена до Календаря профілактичних щеплень в Україні, як ефективних і безпечних вакцин, що застосовуються для проведення обов`язкових щеплень.

Окрім того, позивач зазначив, що спірний наказ приймався на виконання незаконних нормативних актів КМУ та МОЗУ, що ще раз підтверджує його незаконність.

Короткий зміст рішення першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.07.2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунальної установи «Муніципальна варта» Одеської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Визнано незаконним та скасовано наказ директора (першого заступника директора) комунальної установи «Муніципальна Варта» Одеської міської ради №24 /К від 01. 02. 2022 р, код ЄДРПОУ, адреса знаходження: 65006, Одеська область, м. Одеса, вул. Розкидайлівська, буд. №67 А «Про відсторонення від роботи» ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Поновлено ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на роботі в комунальній установі «Муніципальна Варта» Одеської міської ради, на посаді охоронника персоналу охорони.

Стягнуто з комунальної установи «Муніципальна Варта» Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заробіток за час відсторонення, починаючи з 01.02.2022 по 11.04. 2022 рік в розмірі 12 844, 55 грн.

Відповідно до ст.430 ЦПК України допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з комунальної установи «Муніципальна Варта» Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 1984,00 грн.

Вимоги та доводи апеляційної скарги

17.08.2022 року КУ «Муніципальна варта» подано апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.07.2022 року відповідно до вимог якої, відповідач просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунальної установи «Муніципальна варта» Одеської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справ

Апелянт вважає що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, а саме судом розглянуто справу односторонньо. Прийнято судове рішення з порушенням засад рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, у зв`язку із чим не надано законної можливості відповідачу представити заперечення на уточнену позовну заяву з відповідними доказами, таким чином позбавивши відповідача законного права на захист, можливості використання принципу змагальності сторін та свободи у наданні доказів.

Апелянт вказує, що відповідно до поштової накладної (а.с. 140) уточнену позовну заяву позивачем відправлено на адресу установи 14.07.2022 року. Фактичне її отримання відповідачем здійснено 15.07.2022 року у кінці робочого дня, а фактична реєстрація у відділі кадрів установи відбулася у понеділок 18.07.2022 року за номером вхідного документу №116.

Відповідно до довідки про доходи №178/01-1 від 07.05.2022 року, які були надані позивачу Установою на запит про надання інформації (а.с. 86,85) вбачається, що ОСОБА_1 отримував заробітну плату від відповідача починаючи з березня місяця 2022 року. У березні 2022 року ОСОБА_1 отримав 6487,72 гри за виконання посадових обов`язків у лютому, у квітні отримав 3933, 25 за березень.

Відповідно до довідки про доходи 179/01-1 від 07.05.2022 року, які були надані Позивачу установою на запит про надання інформації (а.с. 86,85) вбачається, що установою здійснювалося нарахування та виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності позивачу у лютому.

Згідно Порядку оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів підприємства, установи, організації оплата днів тимчасової непрацездатності застрахованій особі цей Порядок визначає умови та розмір оплати власником або уповноваженим ним органом перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві (далі - дні тимчасової непрацездатності), за рахунок коштів підприємства, установи, організації чи фізичної особи, яка використовує працю найманих працівників. Така виплата провадиться за основним місцем роботи у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати за робочі дні (години: згідно з графіком роботи, що припадають на дні тимчасової непрацездатності. Підставою для оплати днів тимчасової непрацездатності є виданий в установленому порядку листок непрацездатності.

Таким чином, роботодавець оплатив перших п`яти днів тимчасової непрацездатності працівнику внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснив за рахунок коштів підприємства, установи, організації та повинен вчинити для цього певні дії, зокрема - отримати лікарняний лист від працівника; провести розрахунок суми оплати за перші п`ять днів тимчасової непрацездатності за рахунок своїх коштів та суми допомоги по тимчасовій непрацездатності; заповнити та подати до Фонду соціального страхування заяви-розрахунку про нараховані застрахованій особі суми матеріального забезпечення за їх видами; отримати фінансування від Фонду соціального страхування на спеціальний рахунок, що відкривається роботодавцем, та здійснити виплату лікарняних позивачу.

Як вбачається з розрахункової відомості за лютий 2022 року, відповідач за рахунок коштів підприємства за перші п`ять днів тимчасової непрацездатності сплатив 881,84 грн., а у цілому 3879, 95 за період лікарняного з 04.02.2022 по 25.02.2022 (а.с. 45) які ОСОБА_2 зараховано на картрахунок позивача. Вказані обставини були визнані і позивачем у уточненій позовній заяві (а.с. 125). Таким чином, вони відповідно до ч.1 ст. 61 ЦІІК України не підлягають доказуванню

Таким чином, позивач з лютого місяця 2022 року продовжував користуватися та реалізовувати, як право на працю, так і право на соціальний захист громадянина. При цьому відповідач ніяким чином не обмежував його у реалізації вищевказаних прав.

3 табелю робочого часу за лютий (оригінал додається) вбачається, що ОСОБА_1 перебував на роботі вже з 3 лютого, далі був на лікарняному до 26 числа включно, а 27 та 28 повернувся до виконання своїх обов`язків. У цілому позивач за лютий місяць відпрацював 39 годин, у березні - 183 годин, у квітні-120 годин.

При цьому офіційно ОСОБА_1 мав повернутися до виконання своїх обов`язків з 01.03.2022 року відповідно до наказу директора Установи №45/К від 01.03.2022 року "Про зупинення дії наказів про відсторонення від роботи

Також, стає зрозуміло, що Суд не міг поновити вже допущеного до роботи, працюючого позивача на посаду, яку вже він і так займає, керуючись тим, що суд першої інстанції не зазначив дату, з якої таке поновлення необхідно здійснити.

Підбиваючи підсумки стосовно вищевказаних доказів, апелянт звертає увагу на наступні факти:

1. Суд не надав належного часу відповідачу для подання доказів, враховуючи, що уточнену позовну заяву установа отримала на наступний день після проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

2. ОСОБА_1 не мав належних повноважень для подання копії такого доказу, як журнал прийому-здачі чергування та особистих рапортів працівників установи.

3. Рапорти працівників не є належним та допустим доказом для підтвердження періоду праці або відсутності на місці праці працівника.

4. Виходячи з табелю робочого часу та розрахункових відомостей заробітної плати строк реального відсторонення позивача становить з 04.02.2022 року до 26.02.2022 року включно, тобто 23 дні, при цьому 8 днів позивач знаходився на оплачуваному лікарняному. Тобто 23 - 8 = 15 днів загалом ОСОБА_1 був відсторонений від виконання покладений обов`язків.

5. Поновлення ОСОБА_1 не має ніякого правового підґрунтя враховуючи його допущення до праці від 01.03.2022 року, відповідно до наказу директора № 45/К від 01.03.2022 року (а.с. 47). У зв`язку з чим Суд першої інстанції не зміг зазначили дату, з якої таке поновлення необхідно здійснити.

Додатково відповідач звертає увагу суду на те, що Приморський районний суд м. Одеса, у своєму рішенні зазначає Відповідача не як комунальну установу "Муніципальна варта", а комунальна установа "Муніципальна варта" Одеської міської ради. Вказання назва Установи не відповідає установчим документам відповідача, які були надані до матеріалів справи. Саме таку назву відповідача використовував у всіх своїх процесуальних документах позивач. Це вказує на те, що суд першої інстанції не просто допустив граматичної помилки одноразово, а повністю продублював позицію позивача у своєму рішенні, включаючи назвууУстанови.

Велика частина рішення Приморського районного суду м. Одесса присвячена праві позивача відмовитися від щеплення від Covid-19, та від так званої участі у "медичному експерименті". При цьому суд неодноразово вказує на доводи позивача про незаконність нормативних актів Кабінету Міністрів України та МОЗ України, наполягаючи на їх незаконності.

Установа не може погодитись з доводами зазначеними в рішенні суду, у зв`язку із чи апелянт вважає, що право позивача бути не щепленим не має пріоритету над інтересами суспільства.

Враховуючи викладене в апеляційній скарзі а також відповідно до наданих пояснень в суді першої інстанції. апелянт вважає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.07.2022 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті спору про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.07.2022 року було відкрито провадження за апеляційною скаргою Комунальної установи "Муніципальна варта" на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.07.2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунальної установи «Муніципальна варта» Одеської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.07.2022 року справу було призначено до розгляду на 30 березня 2023 року на 11 годину 45 хвилин в приміщенні Одеського апеляційного суду.

29.03.2023 року від представника КУ «Муніципальна варта» надійшло до суду клопотання про розгляд справи за відсутності апелянта, вимоги апеляційної скарги представник підтримав. Просив суд її задовольнити.

30.03.2023 року представником ОСОБА_1 адвокатом Заславським В.М. подано до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, просив суд врахувати практику Верховного суду а саме викладену у постанові Великої Палати у справі №130/3548/21 від 14 грудня 2022 року.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, тривалий розгляд справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, освідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті. Колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції; і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на посаді охоронника персоналу охорони комунальної установи «МУНІЦИПАЛЬНА ВАРТА».

12 січня 2022 року ОСОБА_1 був повідомлений про щеплення проти COVID-19, яке обов`язкове для працівників комунальної установи «Муніципальна варта» ОМР та зазначив, що з повідомленням не згодний.

01.02.2022 року ОСОБА_1 отримав наказ Комунальної установи «МУНІЦИПАЛЬНА ВАРТА» від 01. 02. 2022 року № 24/К «Про відсторонення від роботи».

З 04. 02. 2022 року по 25. 02. 2022 року ОСОБА_1 (довідка про доходи від 29. 04. 2022 року № 173/01-1) знаходився на лікарняному, та повідомив керівництво, що у нього є хронічне захворювання у вигляді виразки 12-палої кишки.

12. 04. 2022 року ОСОБА_1 вперше після відсторонення заступив на чергування на пост «Адмірал» у м. Одеса, (що підткопія журнал прийому та здачі чергування комунальної установи «Муніципальна варта» )

01.03.2022 року наказом № 45 комунальної установи «Муніципальна варта» за посиланням на наказ Міністерства охорони здоров`я України від 25. 02. 2022 № 380 дія наказів по комунальній установі «Муніципальна варта» щодо відсторонення від роботи охоронників персоналу охорони ОСОБА_1 , який не пройшов вакцинацію від COVID-19, з 01. 03. 2022 р. до завершення венного стану в Україні.

Тобто наказ КУ «Муніципальна варта» від 01.02.2022 року № 24/к установою -не скасовано.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на посаді охоронника персоналу охорони комунальної установи «МУНІЦИПАЛЬНА ВАРТА» Одеської міської ради.

12 січня 2022 року ОСОБА_1 був повідомлений про щеплення проти COVID-19, яке обов`язкове для працівників комунальної установи «Муніципальна варта» та зазначив, що з повідомленням не згодний.

01.02.2022 року ОСОБА_1 отримав наказ Комунальної установи «МУНІЦИПАЛЬНА ВАРТА» від 01. 02. 2022 року № 24/К «Про відсторонення від роботи».

З 04. 02. 2022 року по 25. 02. 2022 року ОСОБА_1 (довідка про доходи від 29. 04. 2022 року № 173/01-1) знаходився на лікарняному, та повідомив керівництво, що у нього є хронічне захворювання у вигляді виразки 12-палої кишки.

12. 04. 2022 року ОСОБА_1 вперше після відсторонення заступив на чергування на пост «Адмірал» у м. Одеса, ( що підткопія журнал прийому та здачі чергування комунальної установи «Муніципальна варта» Одеської міської ради.)

01.03.2022 року наказом № 45 комунальної установи «Муніципальна варта» за посиланням на наказ Міністерства охорони здоров`я України від 25. 02. 2022 № 380 дія наказів по комунальній установі «Муніципальна варта» щодо відсторонення від роботи охоронників персоналу охорони ОСОБА_1 , який не пройшов вакцинацію від COVID-19, з 01. 03. 2022 р. до завершення венного стану в Україні.

Тобто наказ КУ «Муніципальна варта» від 01.02.2022 року № 24/к установою -не скасовано.

Медична допомога діяльність професійно підготовлених медичних працівників, спрямована на профілактику, діагностику та лікування у зв`язку з хворобами, травмами, отруєннями і патологічними станами, а також у зв`язку з вагітністю та пологами (абзац п`ятий частини першої статті 3 Закону України № 2801-XII «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (далі Закон № 2801-XII) у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За змістом пункту «б» частини першої статті 10 Закону № 2801-XII громадяни зобов`язані у передбачених законодавством випадках робити щеплення. Щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України (друге речення частини другої статті 30 цього Закону).

Медичне втручання (застосування методів діагностики, профілактики або лікування, пов`язаних із впливом на організм людини) допускається лише в тому разі, коли воно не може завдати шкоди здоров`ю пацієнта. Медичне втручання, пов`язане з ризиком для здоров`я пацієнта, допускається як виняток в умовах гострої потреби, коли можлива шкода від застосування методів діагностики, профілактики або лікування є меншою, ніж та, що очікується в разі відмови від втручання, а усунення небезпеки для здоров`я пацієнта іншими методами неможливе (частини перша та друга статті 42 Закону № 2801-XII).

Статтею 284 ЦК України передбачено, що надання медичної допомоги фізичній особі, яка досягла чотирнадцяти років, провадиться за її згодою. Повнолітня дієздатна фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій і може керувати ними, має право відмовитися від лікування.

Статтею 43 Закону № 2801-XII визначено, що для застосування методів діагностики, профілактики та лікування необхідна згода інформованого відповідно до статті 39 цих Основ пацієнта.

Частиною шостою статті 12 Закону № 1645-ІІІ також передбачено, що повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення; якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження засвідчити це актом у присутності свідків.

Згідно із частиною сьомою цієї статті відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень установлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Аналізуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2022 року у справі № 130/3548/21 дійшла висновку, що для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення. Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими.

Щодо відсторонення від роботи працівника, який не пройшов обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19, на підставі закону

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (частина перша статті 43 Конституції України). За змістом частини другої цієї статті держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (частина четверта вказаної статті).

Частиною першою статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі:

появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;

в інших випадках, передбачених законодавством.

Термін «законодавство» досить широко використовується у правовій системі, в основному в значенні сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин. Цей термін використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 розділу XV «Перехідні положення»). У законах залежно від важливості та специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших в обсяг поняття «законодавство» включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади.

Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України (рішення від 09 липня 1998 року № 12-рп/98) офіційно розтлумачив термін «законодавство». Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», який вживається в частині третій статті 21 КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

У рішенні № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року у справі № 1-14/2020(230/20) за конституційним поданням Верховного Суду Велика Палата Конституційного Суду України зазначила, що «обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України» (абзац другий пункту 3.2 мотивувальної частини).

Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 4 Цивільного кодексу України якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону № 2801-XII громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Закон № 1645-ІІІ визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

За статтею 1 Закону № 1645-ІІІ протиепідемічні заходи це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.

Стаття 11 цього Закону визначає, що організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян.

Частиною першою cтатті 12 Закону № 1645-ІІІ передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону № 1645-ІІІ).

Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України (частина четверта статті 12 Закону № 1645-ІІІ).

Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (речення перше частини шостої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України (далі Положення про МОЗ), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.

Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 вказаного Положення).

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі Перелік № 2153). У первинній редакції до цього переліку ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Наказом МОЗ від 01 листопада 2021 року № 2393 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який набрав чинності 09 грудня 2021 року, Перелік № 2153 було доповнено пунктами 46, відповідно до яких у Перелік увійшли також працівники: підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку № 83.

Наказом МОЗ від 30 листопада 2021 року № 2664 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який набрав чинності 31 січня 2022 року, Перелік № 2153 доповнено пунктами 79, згідно з якими до Переліку увійшли працівники органів місцевого самоврядування, закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності, комунальних підприємств, установ та організацій.

Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі № 4004-XII та Інструкції № 66.

Підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (абзац шостий частини першої статті 7 Закону № 4004-XII).

Відповідно до пункту 2.3 Інструкції № 66 з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ від 30 серпня 2011 року № 544, подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.

Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції № 66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.

Пунктом 2.5 Інструкції № 66 визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції.

Згідно з пунктом 2.7 Інструкції № 66 термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції.

Велика Палата Верховного Суду в вищезазначеній постанові (справа № 130/3548/21) зауважує, що положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону № 4004-XII та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом № 4004-XII. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».

Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

Тобто позивачем, у передбачений Законом спосіб було подано відповідні обґрунтовані заяви про відмову від щеплення проти інфекційної хвороби COVID-19.

Крім того, відповідно до п. 2.2 Інструкції №66 у керівництва комунальної установи «МУНІЦИПАЛЬНА ВАРТА» не було законних підстав для запровадження наказу № 24/К від 01.02. 2022 року та відсторонення позивача від роботи, з огляду на той факт, що право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.

Як зазначено в спірному наказі за № 24/К від 01. 02. 2022 р. « Про відсторонення позивача від роботи», підставою про відсторонення є повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від 12 січня 2022р.

За змістом значеного повідомлення директор КУ «МУНІЦИПАЛЬНА ВАРТА», під загрозою відсторонення позивача від роботи без збереження оплати праці, тобто в примусовому порядку, вимагає від нього надання персональної медичної інформації у вигляді документу, який підтверджує наявність клінічного випробування у вигляді щеплення від СОVID-19, або протипоказань до його застосування. Що, в сенсі вище зазначених норм Закону є неправомірним і не може бути підставою для відсторонення від роботи здорової людини.

Частиною другою статті 2 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно із частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови.

У зв`язку із цим у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати.

Чи переслідувало втручання у право позивачки на повагу до її приватного життя легітимну мету, що випливає зі змісту пункту 2 статті 8 Конвенції

Наказом МОЗ від 25 лютого 2020 року № 521 внесено зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, доповнено розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39, де зазначено COVID-19.

11 березня 2020 року у зв`язку з масштабами поширення SARS-CoV-2 ВООЗ офіційно визнала пандемію COVID-19.

Постановою від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі Постанова № 211) Кабінет Міністрів України в межах усієї території України встановив карантин на період з 12 березня до 03 квітня 2020 року, заборонивши: відвідування закладів освіти її здобувачами; проведення всіх масових заходів, у яких бере участь понад 200 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Спортивні заходи дозволялося проводити без участі глядачів (уболівальників).

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2020 року № 215 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211» назву і текст Постанови № 211 викладено в новій редакції.

У подальшому з огляду на незадовільну ситуацію з поширюваністю коронавірусної інфекції постановами Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, від 22 липня 2020 року № 641, від 9 грудня 2020 року № 1236, від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 16 квітня 2021 року № 611, від 11 серпня 2021 року № 855, від 22 вересня 2021 року № 981, від 15 грудня 2021 року № 1336, від 23 лютого 2022 року № 229, від 27 травня 2022 року № 630, від 19 серпня 2022 року № 928, від 23 грудня 2022 року № 1423 карантин неодноразово продовжувався (останнього разу до 30 квітня 2023 року). Вказані постанови встановлювали низку карантинних заходів та обмежень, суворість яких визначалася з огляду на епідемічну ситуацію в державі та її окремих регіонах.

24 грудня 2020 року МОЗ видало наказ № 3018, яким затвердило «Дорожню карту з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 20212022 роках» (далі Дорожня карта).

З початку реєстрації випадків коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні станом на грудень 2020 року було зареєстровано 821 947 підтверджених випадків коронавірусної хвороби COVID-19 (показник захворюваності склав 2158,2 на 100 тис. населення). На той час одужали від коронавірусної хвороби COVID-19 423 704 людини. За час спостереження зареєстровано 13 733 летальних випадків серед людей з підтвердженим діагнозом коронавірусної хвороби COVID-19 (летальність склала 1,7 %).

Дорожня карта передбачала, що імунізація населення безпечною та ефективною вакциною проти коронавірусної хвороби COVID-19 є найважливішим компонентом стратегії Уряду України в подоланні гострої фази пандемії коронавірусної хвороби COVID-19. Загальною метою здійснення масової вакцинації населення стало припинення поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні.

Виконання заходів Дорожньої карти мало на меті досягнення таких цілей: скоротити тягар смертей, пов`язаних з коронавірусною хворобою COVID-19; скоротити тягар ускладнень для здоров`я, пов`язаних з коронавірусною хворобою COVID-19. Основним завданням Дорожньої карти протягом 20212022 років стало охоплення вакцинацією проти коронавірусної хвороби COVID-19 не менше 50 % населення України. Дорожня карта в первинній її редакції передбачала, що вакцинація від коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні буде добровільною для всіх груп населення та професійних груп (згідно з наказом МОЗ № 2362 від 27 жовтня 2021 року абзац про добровільність цієї вакцинації було виключено).

У пункті 7.3 Резолюції Парламентської асамблеї Ради Європи № 2361 (2021) від 27 січня 2021 року «Вакцини проти COVID-19: етичні, правові та практичні міркування» Асамблея закликала держави-члени Ради Європи і Європейський Союз інформувати громадян про те, що вакцинація не є обов`язковою, і ніхто не здійснює політичного, соціального чи іншого тиску для того, щоб провести щеплення тим, хто сам цього не бажає; переконатись, що ніхто не зазнає дискримінації за те, що він не був вакцинований через можливі ризики для здоров`я або не бажає вакцинуватися.

Вакцинація проти COVID-19 в Україні розпочалася 24 лютого 2021 року вакциною «AstraZeneca». Згодом почали застосовувати інші вакцини: «CoronaVac» (з 13 квітня), «Pfizer» (з 19 квітня), «Moderna» (з 20 липня).

За змістом абзацу третього статті 1 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» санітарне та епідемічне благополуччя населення це стан здоров`я населення та середовища життєдіяльності людини, при якому показники захворюваності перебувають на усталеному рівні для даної території, умови проживання сприятливі для населення, а параметри факторів середовища життєдіяльності знаходяться в межах, визначених санітарними нормами.

Незважаючи на попередньо задекларовану добровільність вакцинації для всіх професійних груп, відповідно до статті 10 Закону № 2801-XII, статті 12 Закону № 1645-ІІІ, пункту 8 Положення про МОЗ та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, 04 жовтня 2021 року МОЗ затвердило Перелік № 2153, який передбачав обов`язкове профілактичне щеплення для окремих категорій працівників проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цього захворювання (вказаний Перелік доповнений наказами МОЗ від 01 та 30 листопада 2021 року № 2393 і № 2664 відповідно). А 27 жовтня 2021 року МОЗ видало наказ № 2362, згідно з яким із Дорожньої карти виключено абзац про добровільність щеплення від COVID-19.

У відповідний період Україна, поряд з іншими державами, зазнала значних труднощів у сфері охорони здоров`я. Згідно зі статистичними даними в середньому у 2021 році від COVID-19 в Україні помирало 7 168 осіб на місяць. Коронавірусна інфекція COVID-19 у тому році стала другою за частотою причиною смертей українців (12 %) після серцево-судинних захворювань (60,2 %) (https://opendatabot.ua/open/death-statistics). Вказане зумовлювало необхідність вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети.

Чи було відсторонення позивачки від роботи нагально необхідним і пропорційним легітимній меті втручання в її право на повагу до приватного життя

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності» та є пропорційним цій меті, тобто дозволяє її досягнути найменш обтяжливими для людини засобами. З огляду на це в кожній конкретній ситуації треба з`ясовувати, наскільки захід втручання у відповідне право був виправданим.

Нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2022 у справі № 130/3548/21 зазначила, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на посаді охоронника персоналу охорони комунальної установи «МУНІЦИПАЛЬНА ВАРТА» Одеської міської ради.

12 січня 2022 року ОСОБА_1 був повідомлений про щеплення проти COVID-19, яке обов`язкове для працівників комунальної установи «Муніципальна варта» та зазначив, що з повідомленням не згодний.

01.02.2022 року ОСОБА_1 отримав наказ Комунальної установи «МУНІЦИПАЛЬНА ВАРТА» від 01. 02. 2022 року № 24/К «Про відсторонення від роботи».

З 04. 02. 2022 року по 25. 02. 2022 року ОСОБА_1 (довідка про доходи від 29. 04. 2022 року № 173/01-1) знаходився на лікарняному, та повідомив керівництво, що у нього є хронічне захворювання у вигляді виразки 12-палої кишки.

12. 04. 2022 року ОСОБА_1 вперше після відсторонення заступив на чергування на пост «Адмірал» у м. Одеса, (що підткопія журнал прийому та здачі чергування комунальної установи «Муніципальна варта» )

01.03.2022 року наказом № 45 комунальної установи «Муніципальна варта» за посиланням на наказ Міністерства охорони здоров`я України від 25.02.2022 року № 380 дія наказів по комунальній установі «Муніципальна варта» щодо відсторонення від роботи охоронників персоналу охорони ОСОБА_1 , який не пройшов вакцинацію від COVID-19, з 01. 03. 2022 р. до завершення венного стану в Україні.

Застосування до позивача передбачених Переліком № 2153 та Законом№ 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Відповідач не встановив жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду охоронника персоналу, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед КУ "Муніципальна варта" та інших осіб. Його відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що він працював в Ку "Муніципальна варта"», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Велика Палата Верховного Суду зауважила також те, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність її відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Однак суд першої інстанції залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивача тим, що він, працюючи на посаді охоронника персоналу охорони комунальної установи «МУНІЦИПАЛЬНА ВАРТА» , створював загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивача заробітку.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виклавши його мотивувальну частину щодо скасування наказу про відсторонення ОСОБА_1 від роботи в редакції цієї постанови

Надаючи правову оцінку наказу про відсторонення позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про його неправомірність оскільки дії роботодавця в цьому випадку, щонайменше, були непропорційними переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення працівника від роботи. З огляду на це суд першої інстанції правильно задовольнив позов, проте рішення підлягає зміні в його мотивувальній частині.

Щодо законності ненарахування працівникові заробітної плати впродовж строку відсторонення від роботи

Частиною другою статті 2 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно із частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови.

У зв`язку із цим у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати.

Як зазначено в спірному наказі за № 24/К від 01.02.2022 р. «Про відсторонення позивача від роботи», підставою про відсторонення є повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від 12 січня 2022 р.

За змістом значеного повідомлення директор КУ «МУНІЦИПАЛЬНА ВАРТА», під загрозою відсторонення позивача від роботи без збереження оплати праці, тобто в примусовому порядку, вимагає від нього надання персональної медичної інформації у вигляді документу, який підтверджує наявність клінічного випробування у вигляді щеплення від СОVID-19, або протипоказань до його застосування. Що, в сенсі вище зазначених норм Закону є неправомірним і не може бути підставою для відсторонення від роботи здорової людини.

Адже у відповідності до ст.46 КЗпП України, відмова працівника про надання конфіденційної медичної інформації не може бути підставою для відсторонення від роботи, як і не може бути підставою для відсторонення обґрунтована відмова працівника від обов`язкових профілактичних щеплень та від участі у випробовувані лікарських засобів.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно до п.9 ст.10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

За змістом ч.2 ст.16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Враховуючи ту обставину, що трудовим законодавством не врегульовано порядок відновлення права працівника у зв`язку з незаконним відстороненням та компенсації у зв`язку з цим втраченої частини заробітної плати, суд приходить до висновку, що в даному випадку є всі підстави для застосування аналогії закону та вирішити питання поновлення порушеного права та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним відсторонення без збереження заробітної плати, застосовуючи порядок визначений в ст.235 КЗпП України.

Відповідно до змісту ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Таким чином у відповідності до зазначеної норми матеріального права, порушені права працівника незаконними діями роботодавця (звільнення, переведення, відсторонення тощо) підлягають захисту шляхом їх поновлення та стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з п.5 Постанови КМ України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08.1995, зі змінами, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п.8 вищезазначеної Постанови, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки про доходи від 04.05.2022 року № 178/01-1 Комунальної установи «МУНІЦІПАЛЬНА ВАРТА»: у березні місяці 2022 року з/п позивача становила 6487,72 грн., у квітні місяці 2022 року - 3933, 25 грн.

У березні було 22 робочих дні, у квітні 21 робочий день, середня кількість робочих днів складає 43 робочих дня.

Середня заробітна плата працівника складає (6487,72 + 3933, 25) = 10 420, 97/ 43 = 242, 5 грн.

Позивач надав до суду копію журналу прийому та здачі чергування Комунальної установи «Муніципальна варта», з якої вбачається, що ОСОБА_1 вперше заступив на чергування 12.04.2022 року, суд першої інстанції зазначив, що час вимушеного прогулу становить період з 01.02.2022 року по 11.04.2022 рік та зазначив, що документів, які б спростовували період вимушеного прогулу позивачем від відповідача до суду -не надходило.

Колегія суддів не погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

З огляду на доводи апеляційної скарги щодо надання уточненої позовної заяви суду в день ухвалення рішення, а також ненадання можливості відповідачу надати свої заперечення, апеляційний суд приймає до уваги вказані доводи, та надані апелянтом докази, а саме, апелянт вказує, що позивач на час відсторонення від роботи у термін з 04.02.2022 року по 25.02.2022 року перебував на оплачуваному лікарняному. Відповідно до довідки про доходи від 29.04.2022 року №173/01-1 (копія додана до апеляційної скарги) ОСОБА_1 мав наступні періоди оплачуваних лікарняних:

-з 04.02.2022 року по 08.02.2022 року 5 днів з компенсацією 881,84 грн.

-з 09.02.2022 року по 11.02.2022 року 3 дні з оплатою 529.92 грн

-з 12.02.2022 року по 16.02.2022 року 4 днів з оплатою 1095,40 грн

-з 17.02.2022 року по 22.02.2022 року 6 днів з оплатою 1314,48 грн.

-з 23.02.2022 року по 25.02.2022 року 3 дні з оплатою 657,24 грн.

Таким чином, з наданих апелянтом доказів вбачається, що ОСОБА_1 у період з 04.02.2022 року по 25.02.2022 року на протязі 22 днів знаходився на оплачуваному лікарняному, у зв`язку з чим отримав 4 788,88 грн компенсацію.

Крім того, колегія суддів також приймає до уваги той факт, що відповідно до наказу директора 45/К від 01.03.2022 року (а.с. 47) «Про зупинення дії наказів про відсторонення від роботи» ОСОБА_1 повинен був повернутися до виконання своїх обов`язків, з огляду на що, його право на працю та оплату праці відповідачем з вказаного періоду порушено не було, а тому не підлягає стягненню середня заробітна плата за даний період з огляду на отримання позивачем заробітної плати.

З огляду на встановлені обставини, час вимушеного прогулу з 01.02.2022 року по 01.03.2022 рік складає 15 р/д, (у лютому 2022 року -5 р/д) таким чином кількість робочих днів складе 5 р/д, середня заробітна плата за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складе 5 х 242, 35 грн. = 1212.65 грн.

Щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі колегія суддів вважає необхідне зазначити наступне.

З огляду на той факт, що відповідно до наказу директора 45/К від 01.03.2022 року ( а.с. 47) «Про зупинення дії наказів про відсторонення від роботи» та при цьому ОСОБА_1 мав повернутися до своїх обов`язків з 01.03.2022 року суд дійшов помилкового висновку про необхідність застосування аналогії права та поновлення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на роботі в комунальній установі «Муніципальна Варта», на посаді охоронника персоналу охорони. Колегія суддів зазначає, що «звільнення» та «відсторонення» не можуть ототожнюватися оскільки є різними за своїми наслідками категоріями.

Апеляційний суд вважає, що визнання незаконним та скасування наказу директора (першого заступника директора) комунальної установи «Муніципальна Варта» №24 /К від 01. 02. 2022 р, код ЄДРПОУ, адреса знаходження: 65006, Одеська область, м. Одеса, вул. Розкидайлівська, буд. №67 А «Про відсторонення від роботи» ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) є достатнім для поновлення прав позивача та відповідно передбачають допущення його до роботи на тій самій посаді та на відповідно до умов трудового договору між позивачем та відповідачем.

З огляду на зазначене, рішення суду першої інстанції підлягає також скасуванню з ухваленням нового рішення.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

РЕЗУЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунальної установи "Муніципальна варта" задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.07.2022 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ директора (першого заступника директора) комунальної установи «Муніципальна Варта» №24 /К від 01. 02. 2022 р, код ЄДРПОУ, адреса знаходження: 65006, Одеська область, м. Одеса, вул. Розкидайлівська, буд. №67 А «Про відсторонення від роботи » ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Стягнути з комунальної установи «Муніципальна Варта на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заробіток за час відсторонення, починаючи з 01.02.2022 по 11.04.2022 рік в розмірі 1212.65 грн (сума зазначена без вирахування податків та обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати).

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з комунальної установи «Муніципальна Варта» на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 1984,00 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках передбачених п. 2 «а» - 2 «г» ч. 3 ст 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 31.03.2023 року

Головуючий: О.В. Князюк

Судді: А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе