Провадження № 2/161/231/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2023 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі: головуючого судді Олексюка А.В.

при секретарі судових засідань Гичці М.В.,

за участю представника позивача Коренги В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вест Електра" про стягнення заборгованості із виплати заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості із виплати заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вимоги позову обґрунтовано тим, що наказом ТОВ «Вест Електра» №26-К від 03.07.2015 його було прийнято на роботу водієм транспортних засобів, а наказом №5 від 01.042022 його було звільнено за угодою сторін, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП. Починаючи з січня 2022 року відповідач не виплачував заробітну плату. Наразі заборгованість по заробітній платі перед позивачем не погашена, що зумовлює необхідність звернення до суду з цим позовом.

Тому, просить суд стягнути з відповідача 161723 (сто шістдесят одну тисячу сімсот двадцять три) гривні 81 коп., а саме: 30 300 (тридцять тисяч триста) гривень заборгованості з виплати заробітної плати за січень, лютий, березень 2022 року, 40 524 (сорок тисяч п`ятсот двадцять чотири) гривні 26 коп компенсації за 119 днів невикористаної відпустки; 90 899 (дев`яносто тисяч вісімсот дев`яносто дев`ять) гривень 55 коп середнього заробітку за час затримки виплати сум належних при звільненні за період з 02.04.2022 по 07.10.2022.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.10.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

07.11.2022 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області постановлено витребувати у відповідача інформацію.

06.12.2022 на адресу суду від відповідача надійшов відзив, в якому вказано, що наказом №16 від 29.12.2021 ОСОБА_1 було надано відпустку без збереження заробітної плати за період з 04.01.2022 по 31.01.2022; наказом від 31.01.2022 № 1 ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати за період 01.02.2022 по 28.02.2022; наказом від 28.02.2022 №2 ОСОБА_1 було надано відпустку без збереження заробітної плати з 01.03.2022 по 23.03.2022 - вказані події відбувалися в умовах карантинних законодавчих обмежень в умовах пандемії корона вірусу. На підставі нових нормативних документів воєнного стану станом на 24.03.2022 було видано наказ №3 по підприємству про призупинення дії трудових договорів і відповідно, нарахування заробітної плати не проводилося.

26.12.2022 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, де представник позивача зазначає, що позивач повністю виконував свою роботу, що підтверджується частиною подорожніх листів, а саме: ОСОБА_1 перебував у відрядженні в період з 18.01 по 21.01.2022; з 24.01 по 28.01.2022; з 01.02. по 04.02.2022; з 07.07 по 11.02.2022; з 11.02. по 13.02 2022; з 14.02. по 18.02.2022; з 21.02. по 25.02.2022, що в сумі за три місяці становить 29 діб, загальною кількістю робочих годин за січень-березень 2022 року становитиме 488 год. , тобто 208 год перепрацьованого часу. А тому просить доводи представника відповідача вважати надуманими та такими, що не відповідають дійсності.

У судовому засіданні представник позивача просив здійснювати розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи

30.01.2023 на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи.

Проте, жодних доказів поважності причин неявки представника відповідача в судове засідання заява не містить.

Суд ухвалив: заяву представника відповідача визнати безпідставною, оскільки на підтвердження поважності причин неявки представник відповідача не надав належних та допустимих доказів. Розгляд справи продовжити за відсутності представника відповідача.

Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що у період з 06.07.2015 по 01.04.2022 ОСОБА_1 працював у ТзОВ «Вест Електра», звільнений 01.04.2022 з посади водія автотранспортних засобів за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП. Наведене підтверджується копією трудової книжки позивача та копіє наказу №5 ТзОВ «Вест Електра» про звільнення від 01.04.2022 (а.с.6).

Відповідно до п. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно зі ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Як вбачається з довідки Пенсійного фонду України від 23.08.2022 заробітна плата ОСОБА_1 за грудень 2021 року становила 10 100 грн (а.с.7-8).

Належних та допустимих доказів, які б спростовували обставину невиплати позивачу суми повної заборгованості по заробітній платі суду не надано, відповідач не надав на ухвалу суду від 07.11.2022 довідки про заборгованість по заробітній платі, тому суд бере до уваги суми доходу позивача згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України за грудень 2021 року, а також розрахунок невиплачених коштів, складений позивачем, який повністю відповідає відомостям Пенсійного фонду України.

У ході судового розгляду не здобуто відомостей про виплату позивачеві відповідачем заборгованості по заробітній платі за січень, лютий, березень 2022, що згідно зі статтями 47, 115-116 Кодексу законів про працю України є підставою для стягнення цієї заборгованості у судовому порядку.

На думку суду, відсутність у позивача можливості щодо подання довідки про заборгованість по заробітній платі, неподання Відповідачем до органу Пенсійного фонду відомостей про нараховану заробітну плату, не може тлумачитися на шкоду працівнику та бути підставою обмеження права на отримання заробітної плати, яка є джерелом його існування.

Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути в користь позивача заборгованість по виплаті заробітної плати за січень, лютий, березень 2022 року в розмірі 30 300 грн.

Частина перша статті 83 Кодексу законів про працю України зазначає, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

У відзиві сторона відповідача посилається на форс-мажорні обставини.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 вказано, що зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Листом від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 ТПП України засвідчило форсмажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

В постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (КГС ВС) від 25.01.2022 у справі №904/3886/21 зазначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку.

Посилаючись на форс-мажор, як на підставу для звільнення від відповідальності, відповідач не довів належними та допустимими доказами, що у конкретному випадку між позивачем та відповідачем виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути.

Відтак, роботодавець не виконав вимоги трудового законодавства України щодо вчасної виплати всіх належних при звільненні позивача сум у передбачені статтею 116 КЗпП України строки.

Відповідно до п. 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно розрахунку позивача, за період з квітня 2021 по березень 2022 середня заробітна плата становила 120 550 грн, кількість святкових неробочих днів в році 11 днів, то компенсація за 119 днів невикористаної відпустки становитиме 40 524,26 грн.

На підставі індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу, наданих позивачем, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку за 119 днів у розмірі 40 524,26 грн.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пiзнiше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працiвниковi при звiльненнi, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цiй статтi строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Установивши, що при звільненні працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У постанові від 27.03.2013 року по справі № 6-15цс13 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таким чином, оскільки з вини відповідача з позивачем не проведено розрахунок по заробітній платі в день звільнення, то з відповідача слід стягнути кошти за затримку розрахунку при звільненні.

При розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку суд керується пунктом 21постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями).

Середній заробіток працівника визначається, відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці», за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку, середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника.

При цьому згідно з пунктом 5 Порядку, основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата.

Суд бере до уваги суми доходу позивача, згідно індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу ОСОБА_1 та визначає середньоденну заробітну плату за період з лютого по березень 2022 року становить 480,85 грн, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 квітня 2022 року по 07 жовтня 2022 року у загальному розмірі 90 899,55 грн, виходячи з наступного розрахунку: 480,85 грн х 189 робочих дні.

Отже, загалом на користь позивача з відповідача підлягає стягненню сума заборгованості по заробітній платі за період з січня по березень 2022 у загальному розмірі 30 300 грн, компенсація за невикористану відпустку у розмірі 40 524,26 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 квітня 2022 року по 07 жовтня 2022 року у розмірі 90 899,55 грн, усього на загальну суму 161 723,81 грн.

У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

На підставі пункту 2 частини першої статті 430 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду підлягає негайному виконанню по справам про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

З частини шостої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» , від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви, в якій містяться вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача в дохід держави судового збору у розмірі 992,40 грн.

Керуючись ст.ст. 21, 44, 94, 115-117, 233 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 1, 2, 15, 24, 34 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 2, 4, 9, 10-13, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 279, 280-284, 353-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд - УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вест Електра" про стягнення заборгованості із виплати заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вест Електра" (45603, Луцький район, с. Струмівка, вул. Об`їзна, 3, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 161723 (сто шістдесят одну тисячу сімсот двадцять три) гривні 81 коп., а саме: 30 300 (тридцять тисяч триста) гривень заборгованості з виплати заробітної плати за січень, лютий, березень 2022 року, 40 524 (сорок тисяч п`ятсот двадцять чотири) гривні 26 коп компенсації за 119 днів невикористаної відпустки; 90 899 (дев`яносто тисяч вісімсот дев`яносто дев`ять) гривень 55 коп середнього заробітку за час затримки виплати сум належних при звільненні за період з 02.04.2022 по 07.10.2022.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вест Електра" (45603, Луцький район, с. Струмівка, вул. Об`їзна, 3, ) на користь держави судовий збір у розмір 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Товариства з обмеженою відповідальністю "Вест Електра", адреса: 45603, Луцький район, с. Струмівка, вул. Об`їзна, 3, .

Повне судове рішення складено 06.02.2023.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В. Олексюк