Номер провадження: 22-ц/813/3466/23
Головуючий у першій інстанції Гуревський В. К.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційними скаргами адвоката Смирнова Андрія Ігоровича, який діє від імені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та адвоката Сіліщан Ірини Сергіївни, яка діє від імені ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 липня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи - Центру соціальних служб Одеської міської ради, Органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації ОМР про вселення, визначення порядку користування житловим приміщенням, реєстрацію місця проживання, повернення безпідставно набутого майна та коштів,

ВСТАНОВИВ:

12 жовтня 2021 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_4 , ОСОБА_5 із позовними вимогами про вселення, визначення порядку користування житловим приміщенням, реєстрацію місця проживання, повернення безпідставно набутого майна та коштів (т. 1, а.с. 3-6).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 липня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вирішено задовольнити частково. Вселено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в квартиру АДРЕСА_1 . Встановлено порядок виконання рішення, відповідно до якого воно, після набрання ним законної сили, є підставою для реєстрації ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , малолітнього ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , по АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 226-234).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, адвокат Смирнов Андрій Ігорович в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернувся до суду із апеляційної скаргою, в якій просив суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги посилався на наявність підстав для застосування строків позовної давності, оскільки на його думку, права позивача-1 та позивача-2 були порушені в 2015 році, а саме 05 березня 2015 року, коли судом було встановлено, що власником квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_3 та інші особи у вказаній квартирі не зареєстровані. Разом з тим, апелянт також стверджує, що оскільки власники квартири змінилися, а позивачі не зареєстровані у квартирі більше 6-ти років, не проживали у спірній квартирі за їх словами, більше п`яти років, всі інші члени сім`ї колишнього власника, в тому числі і малолітня дитина ОСОБА_6 , втратили право користування житловим приміщенням. Апелянт також вказує, що позивачами не доведено, в тому числі, і факту саме примусового виселення, а не добровільного звільнення спірної квартири, для допиту у якості свідків позивачами надано незрозумілий та не передбачений законом список свідків, виділено окремий пункт позовних вимог у позовній заяві (т. 1, а.с. 240-250).

04 серпня 2022 року безпосередньо на адресу Одеського апеляційного надійшла також апеляційна скарга адвоката Сіліщан Ірини Сергіївни в інтересах ОСОБА_3 , в якій остання просила оскаржуване рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог щодо вселення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та в цій частині ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що оскаржуване рішення було ухвалено із порушенням норм чинного законодавства, при цьому судом неповно було встановлено всі обставини справи, що призвело до невірного застосування норм матеріального та процесуального права. Разом з тим, апелянт також стверджує, що оскільки позивачі звернулися із вимогами про реєстрацію місця проживання до суду у 2021 році, хоча їм було відомо факт порушення їхнього права ще в 2015 році, тому відповідно звернулися до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів зі спливом трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні даних позовних вимог (т. 2, а.с.1-11).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19 серпня 2022 року (головуючий суддя Колесніков Г.Я.) було відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами адвоката Смирнова Андрія Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та адвоката Сіліщан Ірини Сергіївни в інтересах ОСОБА_3 (т. 2, а.с. 28) та ухвалою від 25 жовтня 2022 року справу було призначено до розгляду (т. 2, а.с. 33).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 травня 2023 року справу було розподілено колегії суддів у складі головуючого судді Воронцової Л.П. та суддів Базіль Л.В., Склярської І.В. (т. 2, а.с. 44-45).

10 травня 2023 року постановлено ухвалу про прийняття до провадження та призначення справи до розгляду (т. 2, а.с. 46). Разом з тим, у зв`язку із достроковим закінчення відрядження судді Херсонського апеляційного суду Воронцової Л.П., згідно рішення Вищої ради правосуддя № 567/0/15-23 від 30 травня 2023 року (із змінами відповідно до рішення № 572/0/15-23 від 31 травня 2023 року), протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа була розподілена на головуючого суддю Дришлюка А.І. та суддів постійно діючого процесуального складу (т. 2, а.с. 70-71). Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 червня 2023 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду (т. 2, а.с. 75-78).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджених суддів), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

В судовому засіданні 14 грудня 2023 року представник апелянта адвокат Смирнов А.І. просив апеляційну скаргу задовольнити. Представник позивача адвокат Козирєва Н.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечувала. Інший апелянт та його представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи за відсутності на адресу суду не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Приймаючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив з того, що постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси за 01 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2017 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення скасовано, у задоволенні зустрічного позову у цій частині відмовлено. Тобто, житлові права позивача було поновлено. Доказів не проживання позивача в квартирі до суду не надано. Згідно з талонами повідомлення № 017956 від 18 липня 2020 року та № 017988 від 13 серпня 2020 року позивач зверталася до Хмельницького ВП Малиновського ВП за захистом своїх житлових прав. За викладених обставин, суд першої інстанції визнав, що строки позовної давності при зверненні до суду позивачем пропущено не було (т. 1, а.с. 231-232).

Апеляційний суд, погоджуючись з висновком суду першої інстанції по суті спору, відповідаючи на доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне вказати на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 листопада 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було складено договір позики, іпотечний договір, та договір про задоволення вимог іпотекодержателя, строком на шість місяців, тобто до 11 травня 2014 року. За різних обставин свої зобов`язання ОСОБА_4 виконала частково, що не заперечується сторонами.

10 лютого 2015 року ОСОБА_7 , який набув право власності на іпотечне майно за договором про задоволення вимог іпотекодержателя і на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . При укладенні цього договору ОСОБА_7 діяв як продавець на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 11 листопада 2013 року і статті 38 Закону України «Про іпотеку».

При цьому, з матеріалів справи також вбачається, що з лютого 2015 року по 01 грудня 2016 року Малиновським районним судом м. Одеси розглядалась позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_7 та ОСОБА_3 про визнання договорів недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення.

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився онук, син доньки позивача, ОСОБА_6 (т.1, а.с 24). Позивач, син дочки та його мати ніде не зареєстровані.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер чоловік позивача - ОСОБА_8 .

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2016 року ОСОБА_4 у задоволенні позову відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Вказане рішення суду першої інстанції, апеляційним судом Одеської області залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси за 01 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2017 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення скасовано, у задоволенні зустрічного позову у цій частині відмовлено (т.1, а.с. 7-15).

08 грудня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідченого державним нотаріусом, ОСОБА_9 , Приморської нотаріальної контори у місті Одеса, зареєстрованого в реєстрі за № 3397 (т.1, а.с. 115-118).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, слід виходити з того, що позивачі не були виселені зі спірного житла, згідно з постановою ВС від 23 жовтня 2019 року, тобто їх матеріально-правовий зв`язок у вигляді речового права користування спірною квартирою не припинився, оскільки його припинення законодавець пов`язує з наданням іншого речового права користування іншим житлом, яке надається боржнику, в зв`язку із застосуванням ст. 109 ЖК України. Оскільки інше житло не було надано, то і речово-правовий зв`язок зі спірною квартирою не припинився. Таке обтяження права власності витікає з вимог закону та не суперечить загальним положенням про захист права власності.

При цьому, Верховний Суд у вказаній постанові, звертав на це увагу та вказував на те, що «… статтю 109 ЖК Української РСР викладено у відповідній редакції з урахуванням економічної та соціальної ситуації в державі з метою захисту суспільних інтересів, зокрема незахищених верст населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом. Особа, яка набуває у власність іпотечне майно, а саме покупець, має оцінити ризики та обмеження, пов`язані з його придбанням.

Неповне інформування покупця майна про обмеження його використання, пов`язані з наявністю проживаючих у цьому житлі осіб, може бути підставою для відшкодування збитків, що свідчить про наявність альтернативних способів захисту прав нового власника. При цьому таке обмеження, з урахуванням змісту статті 109 ЖК Української РСР, є передбачуваним для нового власника.

Відповідні висновки щодо застосування статті 109 ЖК Української РСР до правовідносин, які виникають при вирішенні питання про виселення осіб з жилого приміщення, на яке звертається стягнення, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15 та від 5 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц. Суд першої та апеляційної інстанцій при вирішенні зустрічного позову ОСОБА_3 помилково не застосували до спірних правовідносин статтю 109 ЖК Української РСР і не врахували неможливість виселення відповідачів без надання їм іншого постійного жилого приміщення, яке зазначається у рішенні суду…» (т.1, а.с. 14-14 зворот).

Таким чином, обтяження спірної квартири у вигляді права користування нею виникло у зв`язку з невиконанням вимоги закону кредитором, який звертав стягнення, щодо надання іншого житла в зв`язку з виселенням. В такому контексті не має значення, навіть можлива добровільність залишення спірного житла по цій справі, оскільки сторона має право відмовитись від користування «іншим житлом, що надається», але лише після його надання. При цьому, у разі надання «іншого житла» у боржника виникає безумовний обов`язок звільнити іпотечне майно, право користування яким припиняється наданням іншого житла.

Подальше відчуження спірного майна, яке обтяжено правом користування жилим приміщенням, не припиняє автоматично речового права користування спірним майном. В практиці ВС сформульовано правило, за яким сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх (постанова ВП ВС від 21.08.2019 по справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19). Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

В справі, яка розглядається, з п. 5 укладеного договору Продавець стверджував про відсутність щодо квартири будь-яких прав третіх осіб, в тому числі речових прав на неї (т.1, а.с. 116).

В п. 5 сторони цього договору обумовили, що якщо повідомлена інформація не відповідає дійсності, покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на майно. Аналогічні по суті положення містить ЦК України. Таким чином, договором визначені правові наслідки продажу речі з обтяженням.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги в частині пропуску строку позовної давності, апеляційний суд виходить з того, що позивач визначав свій статус щодо спірного майна шляхом подачі відповідного позову після завершення спору щодо права власності на спірне майно, а тому строк позовної давності пропущено не було.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія А, №303-А, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті, проте не надав оцінки всім аспектам спірних правовідносин та не визначив правові наслідки його вирішення, то апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України, частково задовольняючи апеляційні скарги, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 липня 2022 року змінює та доповнює в частині мотивування, залишаючи його в іншій частині без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги адвоката Смирнова Андрія Ігоровича, який діє від імені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та адвоката Сіліщан Ірини Сергіївни, яка діє від імені ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 липня 2022 року змінити та доповнити в частині мотивування. В іншій частині залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда

Повний текст постанови складений 25 січня 2024 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк