ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 квітня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/13715/21

Головуючий у першій інстанції - Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/85/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Мамонової О.Є.,

суддів: Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Шкарупою Ю.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Чернігівська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 14 Чернігівської міської ради Чернігівської області, Управління освіти Чернігівської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Чернігівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 14 Чернігівської міської ради Чернігівської області на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 14 Чернігівської міської ради Чернігівської області, Управління освіти Чернігівської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Чернігівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 14 Чернігівської міської ради Чернігівської області (далі - Заклад освіти), в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ директора Чернігівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 14 Чернігівської міської ради Чернігівської області від 04.11.2021 № 34-к про відсторонення її від роботи;

- зобов`язати відповідача виплатити їй заробітну плату за час вимушеного відсторонення її від роботи.

Позов обґрунтовувала тим, що наказом відповідача від 04.11.2021 № 34-к її відсторонено від виконання роботи за посадою вчителя початкових класів з 08.11.2021 до усунення причин, що його зумовили, без збереження заробітної плати у зв`язку з відмовою від щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Указувала, що відсторонення від роботи грубо порушує її право на працю, є необґрунтованим і передчасним заходом, таким, що суперечить положенням ст. 46 Кодексу законів про працю України, ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Зазначала, що ні в трудовому контракті, ні в посадовій інструкції не зазначено застережень щодо можливого виконання нею трудових обов`язків залежно від проходження профілактичних щеплень.

Прийняті Урядом України нормативно-правові акти з приводу обов`язкового щеплення від COVID-19 та відсторонення невакцинованих працівників від роботи є змінами до підзаконних актів - постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 та наказу МОЗ від 04.10.2021 № 2153. Єдиним законом, який передбачає можливість обов`язкових щеплень є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» № 1645-ІІІ, який не відносить до обов`язкових профілактичних щеплень таку хворобу, як COVID-19.

Уважала, що відсутні правові підстави у роботодавця примушувати працівників вакцинуватися від коронавірусної хвороби та/або притягати їх до дисциплінарної відповідальності за відмову вакцинуватися.

Станом на день звернення з позовною заявою позивачка очікувала понести судові витрати у вигляді правничої допомоги адвоката в сумі 6 000,00 грн, також, нею був сплачений судовий збір в сумі 908,00 грн.

Протокольною ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.01.2022 за клопотанням позивачки залучено до участі у справі співвідповідача - Управління освіти Чернігівської міської ради.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 до Чернігівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 14 Чернігівської міської ради Чернігівської області, Управління освіти Чернігівської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ директора Чернігівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 14 Чернігівської міської ради Чернігівської області від 04.11.2021 № 34-к про відсторонення ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати з 08.11.2021.

Стягнуто з Управління освіти Чернігівської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 08.11.2021 по 22.02.2022 включно в сумі 53 277,52 грн, виплату вказаної суми провести після утримання податків та інших обов`язкових платежів на користь держави.

Стягнуто з Управління освіти Чернігівської міської ради на користь ОСОБА_1 908,00 грн у відшкодування сплаченого судового збору та 4 000,00 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу, а всього 4 908,00 грн.

В апеляційній скарзі Чернігівська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №14 Чернігівської міської ради Чернігівської області просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог, стягнути з позивачки судові витрати, понесені за подання апеляційної скарги, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що дії відповідача по відстороненню ОСОБА_1 від роботи є законними, оскільки, оскаржуваний наказ прийнятий на підставі Постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 № 1236 та Наказу МОЗ від 04.10.2021 № 2153, яким затверджений перелік професій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, до якого увійшли усі працівники закладів загальної середньої освіти, а також, установлено з 19.12.2020 по 31.03.2022 на території України карантин. Юридичним наслідком такого рішення є покладення га громадян та інших суб`єктів позитивних обов`язків, які полягають в гарантуванні громадської безпеки з огляду на реалізацію протиепідемічних заходів, спрямованих на забезпечення санітарного благополуччя населення з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб.

Заявник уважає, що він правильно застосував вказані вище правові норми законодавства, адже, позивачка є працівником закладу загальної середньої освіти, вона включена до переліку осіб, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням та в умовах запровадженого карантину не надала документ про проходження вакцинації або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19.

Указує на те, що оскаржуваний позивачкою наказ не містить дискримінаційних положень, його прийняття обумовлено забезпеченням прав і законних інтересів дітей, інших учасників освітнього процесу та спрямовано на убезпечення їх від впливу інфекційної хвороби - СОVID-19.

Зазначає, що у справі відсутній процесуальний документ у вигляді ухвали про залучення Управління освіти Чернігівської міської ради в якості співвідповідача, що є порушенням норм ч. 4 ст. 51 ЦПК України.

Також уважає, що суд повинен був залишити без розгляду позовну заяву з тих підстав, що позивачка за її подання сплатила судовий збір в розмірі 908,00 грн як за одну немайнову вимогу, проте, нею заявлялись дві немайнові вимоги, за що судовий збір мав бути сплачений у подвійному розмірі.

У відзиві на апеляційну скаргу Управління освіти Чернігівської міської ради просить задовольнити апеляційну скаргу Чернігівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 14 Чернігівської міської ради Чернігівської області, рішення суду першої інстанції - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , стягнувши на користь Закладу освіти з позивачки судові витрати за подання апеляційної скарги, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи та невірне застосування норм матеріального і процесуального права.

У відзиві Управління освіти Чернігівської міської ради повністю підтримує апеляційну скаргу, її доводи є ідентичними з доводами, викладеними у скарзі Чернігівською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 14 Чернігівської міської ради Чернігівської області.

У судове засідання апеляційного суду сторони не з`явились, про розгляд справи на 04.04.2023 повідомлялись належним чином.

03.04.2023 та 04.04.2023 на адресу апеляційного суду надійшли заяви від позивачки ОСОБА_1 , відповідачів - Чернігівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 14 Чернігівської міської ради Чернігівської області та Управління освіти Чернігівської міської ради про розгляд справи без їх участі.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та доводи відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відсторонення позивачки від роботи без збереження заробітної плати є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, тому, з урахуванням положення п. 1 ст. 92 Конституції України, таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами.

З висновком районного суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову апеляційний суд погоджується, але зазначеного суд першої інстанції дійшов із помилкових мотивів.

Судом встановлено, що з 30.08.1991 ОСОБА_1 працює на посаді вчителя початкових класів Чернігівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 14 Чернігівської міської ради Чернігівської області, що підтверджується записами у трудовій книжці (а. с. 12-14).

11.10.2021 директором Закладу освіти видано наказ № 151, яким зобов`язано заступника директора з навчально-виховної роботи ознайомити всіх працівників школи з наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» під підпис. Актом від 11.10.2021 підтверджується відмова позивачки ознайомитись з зазначеним наказом (а. с. 110, 114).

18.10.2021 ОСОБА_1 звернулась до відповідача з заявою про заборону збирати, обробляти, зберігати та використовувати її особисті персональні медичні дані, на що Заклад освіти у листі від 19.10.2021 № 03 відповів, що відповідно до існуючого законодавства персональні дані позивачки, які стосуються її здоров`я в школі не оброблялись і не використовувались, а використовувались лише дані, які є у медичній книжці, тобто, у неї немає протипоказань для роботи в освітній установі (а. с. 23, 24).

Наказом директора Закладу освіти від 02.11.2021 № 169 створено комісію з перевірки наявності у працівників закладу освіти документа, що підтверджує отримання повного курсу вакцинації, або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19, виданого закладом охорони здоров`я; затверджено Положення про комісію Чернігівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 14 Чернігівської міської ради Чернігівської області з перевірки наявності у працівників закладу освіти документа, що підтверджує отримання повного курсу вакцинації, або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19, виданого закладом охорони здоров`я (а. с. 115-117).

Із акту від 03.11.2021, складеного комісією з перевірки наявності у працівників закладу освіти документа, що підтверджує отримання повного курсу вакцинації або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19, виданого закладом охорони здоров`я, вбачається, що ОСОБА_1 відсутня у переліку працівників, що мають відповідний документ (а. с. 118-120).

Також акт відповідача від 03.11.2021 свідчить про те, що позивачка відмовилась надати документ про повний курс вакцинації, або висновок про наявність протипоказань щодо вакцинації проти СОVID-19, та відмовилася підписати акт від 03.11.2021 про ненадання одного з вищезгаданих документів для перевірки комісії (а. с. 16, 121).

Листом-повідомленням від 05.11.2021 відповідач інформував ОСОБА_1 про те, що у зв`язку з відсутністю фактів, які б підтверджували проходження нею обов`язкового щеплення, з 08.11.2021 її буде відсторонено від виконання роботи згідно займаної посади (а. с. 22, 133).

Наказом директора від 04.11.2021 № 34-к позивачку відсторонено від виконання роботи за посадою вчителя початкових класів з 08.11.2021 до усунення причин, що його зумовили, без збереження заробітної плати. Підставою видання наказу зазначено акт комісії від 03.11.2021 (а. с. 15, 122).

Матеріали справи не містять відповідних доказів про проведену позивачці вакцинацію від коронавірусної хвороби або висновку лікаря про наявність у неї протипоказань до вакцинації.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю.

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).

Згідно з статтею 51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ч. 1 статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі №130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що:

«нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, який затверджений Наказом МОЗ № 2153 від 04.10.2021, обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 № 595.

Отже Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до вказаного Переліку останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду уважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

Застосування до позивачки передбачених Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим Наказом МОЗ № 2153 від 04.10.2021 та Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й з оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Однак апеляційний суд залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивачки тим, що він, вона, працюючи черговою переїзду, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивачку заробітку.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17.04.2019 у справі № 682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави та є виправданим. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд і в Постановах від 10.03.2021 у справі № 331/5291/19 (провадження № 61-17335св20), від 20.03.2018 у справі № 337/3087/17 (провадження № К/9901/283/18), від 08.02.2021 у справі № 630/554/19 (провадження № 61-6307св20).

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті)».

Так, при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що її відсторонення від роботи з 08 листопада 2021 року на період карантину без збереження заробітної плати є незаконним і таким, що порушує її право на працю.

Суд встановив, що ОСОБА_1 працює в Чернігівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 14 Чернігівської міської ради Чернігівської області на посаді вчителя початкових класів.

Відповідно до посадової інструкції вчителя, затвердженої директором школи № 14, з якою ОСОБА_1 ознайомлена 01.09.2015, до посадових обовязків вчителя, зокрема, входить: здійснення навчання і виховання учнів з урахуванням специфіки навчального предмета, прведення уроків й інших навчальних занять в закріплених за ним класах згідно з розподілом навчального навантаження, забезпечення під час занять належного порядку і дисципліни; реалізація прийнятих в школі освітні програми відповідно до навчального плану, власного поурочного плану і розкладу занять; використання при цьому різноманітних прийомів, методів й засобів навчання; забезпечення рівня підготовки учнів, який відповідає вимогам державного освітнього стандарту; заміна на уроках тимчасово відсутніх вчителів згідно з розпорядженням заступника директора з навчально-виховної роботи; залучення до чергування по школі відповідно графіку чергувань на перервах між заняттями; підтримання постійного зв`язку з батьками учнів.

Суд першої інстанції не встановив жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи, а також не врахував, що застосування до ОСОБА_1 такого заходу як відсторонення від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема, об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливість встановлення для неї дистанційної/надомної форми організації праці тощо. Тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що районний суд зробив правильний висновок про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , зокрема, в частині визнання незаконним та скасування наказу директора школи № 14 про відсторонення її від роботи без збереження заробітної плати, проте, помилився щодо мотивів такого рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що у справі відсутня ухвала про залучення Управління освіти Чернігівської міської ради в якості співвідповідача не є слушними з огляду на те, що Управління освіти за клопотанням позивачки було залучено в якості співвідповідача протокольною ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.01.2022, що не суперечить положенням ч. 5 ст. 259 ЦПК України (а. с. 141-142).

Посилання на те, що суд повинен був залишити позовну заяву без розгляду з тих підстав, що позивачка за її подання сплатила судовий збір як за одну немайнову вимогу, хоча нею заявлялись дві немайнові вимоги, є помилковими, оскільки, ОСОБА_1 заявляла одну вимогу немайнового характеру - про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, за яку і сплатила судовий збір в розмірі 908,00 грн, а що стосується вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу (відсторонення від роботи), то за цю вимогу позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Апеляційний суд не бере до уваги доводи відзиву Управління освіти Чернігівської міської ради, поданого на апеляційну скаргу Чернігівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 14 Чернігівської міської ради Чернігівської області, щодо порушення його прав рішенням суду, оскільки, апеляційну скаргу відповідно до вимог ст. 354, 356 ЦПК України відповідач не подавав.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Чернігівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 14 Чернігівської міської ради Чернігівської області підлягає частковому задоволенню, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 лютого 2022 року - зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ч. 4, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Чернігівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №14 Чернігівської міської ради Чернігівської області - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 лютого 2022 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 квітня 2023 року .

Головуюча О.Є. Мамонова

Судді: О.І. Онищенко

Н.В. Шитченко