КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 755/12864/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3734/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Хромова О.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

27 лютого 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Семенюк Т.А.

Суддів - Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України, справу за апеляційною скаргою Власенко Артема Олександровича в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 лютого 2022 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2021 року ОСОБА_2 в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» звернулась до суду з даним позовом, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що21 вересня 2011 року ОСОБА_3 підписав заяву №б/н, у зв`язку із чим отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. ОСОБА_4 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно з якими клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити чи збільшити) кредитний ліміт.

Відповідно до умов кредитного договору позивачем було виконано свої зобов`язання, надано відповідачу кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на відкритий картковий рахунок. Відповідач не повернув грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та іншими платежами за умовами договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_4 помер, спадкоємцем до майна померлого є ОСОБА_1 , який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. 26 січня 2021 року позивачем направлена претензія до Восьмої Київської державної нотаріальної контори, у відповідь на яку нотаріальна контора повідомила, що спадкова справа після смерті спадкодавця не заводилась.

Позивач вважає, що відповідач прийняв спадщину, до складу якої входять, в тому числі, боргові зобов`язання померлого позичальника. Спадкування обов`язків відбулося відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, оскільки відповідач не відмовився від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки.

07 червня 2021 року позивачем було направлено лист-претензію до відповідача, однак до даного часу відповідачем боргові зобов`язання спадкодавця ОСОБА_4 не виконано.

Станом на 25 жовтня 2016 року ОСОБА_4 мав заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» за простроченим тілом кредиту в загальному розмірі 9 338,41 грн.

У зв`язку із викладеним, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 9 338,41 грн. та судовий збір.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 лютого 2022 року в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якому просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Скаржник посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки виходячи із ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємці позичальника мали право подати заяву про прийняття або про відмову від спадщини у строк з 26.10.2016 року по 26.04.2017 року, проте матеріали справи не містять доказів того, що відповідач протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, заявив про відмову від прийняття спадщини, відповідач таких доказів не подав. Доказів, що відповідач не проживав разом із позичальником на день його смерті матеріали справи також не містять, отже, відповідач вважається таким, що фактично прийняв спадщину.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доказів про те, що ОСОБА_1 постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, матеріали справи не містять, рішення суду з цього факту не ухвалювалось.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції повною мірою погодитись не можна, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 9 338,41грн., за кредитним договором №б/н від 21.09.2011року, який був укладений з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Між сторонами по справі склалися правовідносини щодо пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

Згідно з приписами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина третя статті 1268 ЦК України).

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців і порядок їх задоволення регулюються нормами ст. ст. 1281,1282 ЦК України.

Згідно зі статтею 1282ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Системне тлумачення ст. 16 та ч. 2 ст. 1282 ЦК Українидозволяє зробити висновок, що: - по-перше, норма ч. 2 ст. 1282 ЦК України є спеціальною у площині захисту прав кредиторів спадкодавця у межах спадкових правовідносин, в якій передбачено належний спосіб захисту прав кредиторів спадкодавця; - по-друге, до відносин між кредитором і спадкоємцями позичальника не повинні застосовуватися норми закону, які врегульовують загальні наслідки невиконання стороною договірних зобов`язань, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі (пред`явлення в судовому порядку вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором).

Разом з тим положення зазначеної правової норми застосовуються у випадку дотримання кредитором статті 1281ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Статтею 1281 ЦК Українивстановлено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієїстатті, позбавляється права вимоги.

Як роз`яснено у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця.

При цьому відсутність у спадкоємців свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора, оскільки відповідальність спадкоємців за боргами спадкодавця настає лише за умови додержання кредитором вимог статтей 1281, 1282 ЦК України.

Аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно (право володіння, користування).

Зі змісту пункту 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, вбачається, що з урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

У відповідності до позиції висловленій в постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, суду для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:

- чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги;

- коло спадкоємців, які прийняли спадщину;

- при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);

- при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

Судом встановлено, що 21 вересня 2011 року ОСОБА_4 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с. 20).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 26.10.2016року (а.с. 51).

Спадкоємцем ОСОБА_4 відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України є ОСОБА_1 , що підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідача, де місцем реєстрації зазначена адреса: АДРЕСА_1 (а.с. 49,50).

Відповідно до довідки відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА від 11 серпня 2021 року №67559315, спадкоємець ОСОБА_1 зреєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 15 грудня 1994 року по теперішній час (а.с.72).

Отже, відповідач постійно зареєстрований за однією адресою за якою був зареєстрований і боржник ОСОБА_4 .

Факт постійного проживання разом із спадкодавцем може підтверджуватися відміткою у паспорті спадкоємця про місце реєстрації особи, що в силу положень статті 1268 ЦК України дає підстави для висновку про належність спадщини спадкоємцеві з часу її відкриття.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 336/3968/16-ц, провадження № 61 13418св18.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦКУкраїни спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Встановивши, що ОСОБА_1 , у встановленому законодавством порядку прийнявспадщину, оскільки на момент смерті ОСОБА_4 був зареєстрований та постійно проживавіз померлим ОСОБА_4 та не відмовився від прийняття спадщини в установленому порядку, протилежного матеріали справи не містять, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову через ненадання позивачем доказів на підтвердження того, що боржник постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Отже, ОСОБА_1 є правоноступником померлого, оскільки обов`язок спадкодавця щодо повернення коштів на користь АТ КБ «ПриватБанк» внаслідок смерті боржника перейшов до його спадкоємця.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 січня 2021 року позивачем було надіслано претензію кредитора до Восьмої Київської державної нотаріальної контори, яка датована 07 грудня 2020 року. В даній претензії зазначено, що банку стало відомо про смерть ОСОБА_4 , однак жодної інформації коли і з яких джерел банку про це стало відомо не вказано.

26 січня 2021 року позивач отримав відповідь від нотаріальної контори, що спадкова справа не заводилась.

16 червня 2021 року позивач направив на адресу відповідача лист-претензію про необхідність сплати боргу як спадкоємця в силу положень ст. 1261 ЦК України.

Свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_1 не отримано.

При цьому, колегія суддів зауважує, що згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Враховуючи викладене, позивачем не пропущено строк, встановлений ст. 1281 ЦК України.

Щодо обсягу спадкового майна та його вартість,апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказане доводити повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна.

Таким є й правовий Висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 18.09.2019 року у справі № 640/6274/16-ц, згідно якого «Враховуючи принцип змагальності цивільного процесу, який був закріплений у статті 60 ЦПК України 2004 року на час розгляду справи, та передбачав, що кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна.

Тому висновки судів про відмову в позові з тих підстав, що позивачем не надано доказів, які підтверджують яке саме майно одержано спадкоємцями у спадщину та яка вартість цього майна, суперечать вимогам процесуального закону, оскільки суди безпідставно поклали обов`язок доказування наведених обставин на сторону позивача».

З матеріалів справи вбачається, що відповідач відзив на позовну заяву не подавав, судова кореспонденція, що була направлена на адресу місця реєстрації відповідача повернулась до суду першої інстанції у зв`язку із «закінченням терміну зберігання» згідно довідки.

Отже, з досліджених апеляційним судом документів вбачається, що ОСОБА_1 , прийняв спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, 13.01.2021 року позивачем на адресу місця проживання відповідача, була направлена лист-претензія щодо погашення заборговності, але ніяких дій виконано не було.

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення позики входять до складу спадщини, то застосуванню підлягають норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за простроченим тілом кредиту спадкодавця за кредитним договором б/н від 21.09.2011року у розмірі 9 338,41 грн., проте колегія суддів вважає, що розмір заборгованості є необґрунтованим з огляду на те, що АТ КБ «ПриватБанк»не довів факт погодження між сторонами процентної ставки за користування кредитом чи прострочення зобов`язання, яка регулярно та автоматично списувалася банком з рахунку позичальника, що і призводило до формування заборгованості з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 21.09.2011 року ОСОБА_4 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с. 20).

21.09.2011 року ОСОБА_4 отримав картку № НОМЕР_2 , термін дії якої становить 06/15 та 29.01.2015 року отримав картку № НОМЕР_3 , термін дії якої становить 01/19 (а.с. 48).

Досліджуючи надану банком Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, апеляційний суд зауважує, що остання не містить даних про те, який тип картки виявив бажання оформити ОСОБА_4 , оскільки відповідні графи анкети-заяви пусті, зокрема строк її дії, розмір процентів за користування кредитом, погоджений сторонами, розмір процентів за прострочення виконання зобов`язання, пені та штрафних санкцій, передбачених за несвоєчасне погашення кредиту, тощо.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт та витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

В той же час, матеріали справи не містять доказів того, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів ОСОБА_4 , ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк».

Також, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16 цс 15 і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддіввважає, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК Україниза змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк"у період з часу виникнення спірних правовідносин (12 січня 2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (13 травня 2021 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які надав банк, відповідач розумів, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

При цьому, Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку, не містять підпису ОСОБА_1 , тому відсутні підстави вважати, що останній був ознайомлений із ними.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.

Таким чином, суд доходить висновку про те, що між сторонами не було погоджено розмір процентної ставки за користування кредитом, пені та інших штрафних санкцій, а тому їх нарахування та автоматичне списання банком з рахунку боржника є незаконним.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Тому відсутні підстави вважати, що АТ КБ «ПриватБанк» при укладенні договору з відповідачем дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Враховуючи, що позичальник користувався коштами банку, спадкоємецьфактично має відповідати за боргами спадкодавця у розмірі отриманих останнім та не повернених Банку грошових сум.

Проте, колегія суддів суд не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо підстав задоволення позову в частині стягнення фактично отриманих та використаних позичальником коштів, з огляду на наступне.

Отримання позичальником кредитних карток та користування кредитними коштами підтверджуються наявними в матеріалах справи розрахунком заборгованості, випискою по рахункам ОСОБА_4 , довідками банку про зміну умов кредитування та про видані картки.

Враховуючи, що позивачем не надано доказів погодження сторонами розміру процентів за користування кредитом, пені та штрафів за порушення умов кредитного договору, то внесені боржникомкошти повинні були зараховані на погашення заборгованості по тілу кредиту.

Аналіз банківських операцій, здійснених ОСОБА_4 за кредитним договором №б/н від 21.09.2011року, свідчить про те, що за період з 21.09.2011року по 25.10.2016року позичальником було використано з карткового рахунку коштів на суму 38 892,45 грн., внесено платежів на погашення кредитної заборгованості на суму 37 726,39 грн. Починаючи з березня 2012 року Банк щомісячно списував грошові кошти з рахунку позичальника як комісію за обслуговування, з листопада 2012 року як відсотки за користування кредитним лімітом за ставкою 2,5% річних (а.с. 13-18).

З наданого банком розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку випливає, що тіло кредиту та прострочене тіло кредиту утворювалось у зв`язку з включенням до нього всіх несплачених відповідачем нарахувань, постійно збільшуючи його, що не було передбачено узгодженими умовами договору.

Тобто, за своєю суттю заборгованість за тілом кредиту, на яке вказує АТ КБ «ПриватБанк» у своїй позовній заяві, є завуальованими відсотками за користування кредитними коштами, адже до нього входить плата за користування кредитом, а не, власне, надані позичальнику в користування кошти.

Отже, сума тіла кредиту є різницею між фактично отриманою та використаною сумою і сумою коштів, внесених клієнтом на погашення заборгованості у розмірі 1 166,06грн.(38 892,45- 37 726,39).

Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

З огляду на зазначене, у Банку відсутні правові підстави для стягнення на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 9 338,41грн., оскільки вказана сума утворилася внаслідок включення відсотків за користування кредитними коштами та розмір яких не було передбачено узгодженими умовами договору та складається не лише з наданих позичальнику в користування коштів.

Отже, колегія суддів, належним чином дослідивши наданий позивачем розрахунок заборгованості та виписку по картковому рахунку, за змістом виписки по картці є очевидним здійснення операцій, у тому числі з ідентифікацією особи, яка поповнює рахунок, вважає, що з ОСОБА_1 як спадкоємця померлого ОСОБА_4 підлягає до стягнення лише тіло кредиту у розмірі 1 166,06 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, а саме про стягнення з відповідачана користь позивача заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 166,06 грн. В задоволенні решті позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України:судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1); інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача;2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2).

При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в установленому законом розмірі 2270грн., при поданні апеляційної скарги позивачем як скаржником сплачено 3405 грн.судового збору у встановленому законом розмірі. Тобто, всього позивачем понесено судових витрат у розмірі 5675 грн.

Таким чином, з урахуванням частково задоволення позову з відповідачана користь позивача необхідно стягнути судові витрати у розмірі 630,55 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Власенко Артема Олександровича в інтересах Акціонерного товариства Комерціного Банку «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 лютого 2022 року- скасувати, постановити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерціного Банку «ПриватБанк» (Код , адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) заборгованість у розмірі 1 166,06 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерціного Банку «ПриватБанк» (Код , адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) судовий збір у розмірі 630,55 грн.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді