Справа № 443/627/21 Головуючий у 1 інстанції: Павлів А.І.
Провадження № 22-ц/811/2738/22 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.

Секретар: Салата Я.І.

З участю: позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу № 443/627/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 05 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування

в с т а н о в и в :

13 квітня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання за нею право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом та за заповітом, яке складається з житлового будинку та господарських споруд згідно технічного паспорту від 09.06.2020 року, що розташовані в АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору покликається на те, що у АДРЕСА_1 . Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 27.09.1989 року такий з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований у АДРЕСА_1 належить на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_6 . Станом на 30.06.1990 в будинку були зареєстровані: голова двору ОСОБА_6 -батько , ОСОБА_7 -мати, ОСОБА_1 -дочка, ОСОБА_4 -зять, ОСОБА_2 -внук, ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 )-внучка, ОСОБА_5 -син. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер голова колгоспного двору - батько ОСОБА_6 ,який 13.12.2004 року склав заповіт, яким все належне йому майно заповів ОСОБА_1 , позивачу по справі. Після його смерті позивачка фактично вступила у володіння часткою померлого батька, відтак її частка у майні після спадкування становить 2/7 усього майна колгоспного двору. Її мати написала заяву про відмову від належної їй обов`язкової частки у майні колгоспного двору після смерті чоловіка на її користь, у зв`язку з чим вона претендує на 3/7 частки усього майна. 1/7 частка колгоспного двору належить ОСОБА_2 , який є колишнім чоловіком, проте рішенням Жидачівського районного суду від 02.07.2002 року його виселено із житлового будинку, у зв`язку з чим останній втратив власну 1/7 частку майна колгоспного двору. У зв`язку з цим вона претендує на 4/7 частки усього майна. ОСОБА_5 за даними будинкової книги знятий з реєстрації за адресою успадковуваного майна 25.12.1992 в строки, встановлені ЦК УРСР, участі в утриманні колгоспного двору не брав, тому втратив власну 1/7 частку. ОСОБА_2 та ОСОБА_10 , які є її дітьми, відмовилися від належних їм часток у майні колгоспного двору на її користь, таким чином вона претендує на 7/7 частки усього майна. У спадкове майно входить нерухоме майно: житловий будинок - А, загальною площею 66,1 кв.м., господарські споруди: літня кухня - Б, сарай - В, вбиральня - Г, сарай - Д, що розташовані в АДРЕСА_1 . При зверненні до нотаріальної контори із заявою про оформлення спадкових прав, їй було відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку з віднесенням майна до колгоспного двору і вона не є останнім його членом.

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 05 вересня 2022 рокув позові відмовлено..

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду ухвалене без встановлення фактичних обставин справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що предметом спору є визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом та заповітом. Вказує, що будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований у АДРЕСА_1 дійсно належить на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого був її батько ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 склав заповіт, яким все належне йому майно заповів ОСОБА_1 . Її мати написала заяву про відмову від належної їй обов`язкової частки у майні колгоспного двору після смерті чоловіка на її користь, у зв`язку з чим вона претендує на 3/7 частки усього майна. 1/7 частка колгоспного двору належить ОСОБА_4 , який є колишнім чоловіком, проте рішенням суду від 02.07.2002року його виселено із житлового будинку, у зв`язку з чим останній втратив власну 1/7 частку майна колгоспного двору. У зв`язку з цим вона претендує на 4/7 частки усього майна. ОСОБА_5 за даними будинкової книги знятий з реєстрації, тому втратив власну 1/7 частку. ОСОБА_2 та ОСОБА_10 , які є її дітьми, відмовилися від належних їм часток у майні колгоспного двору на її користь, таким чином вона претендує на 7/7 частки усього майна.

З огляду на вище наведене просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задоволити позовні вимоги.

На виконання вимог ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення , а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

За приписами ч.3ст.3 ЦПК провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Матеріалами справи та судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 27.07.1989 року, цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 дійсно належить на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_6 . Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Жидачівської районної ради №210 від 20.07.1989 (а.с.11).

Відповідно до Витягу з погосподарської книги №236 від 30.03.2020 року в с. Бринці Церковні Вибранівської сільської ради Жидачівського району у будинковолодінні АДРЕСА_1 станом на 30 червня 1990 року членами колгоспного двору були:1) ОСОБА_6 (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ) -голова двору; 2) ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; 3) ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 ; 4) ОСОБА_4 01.033.1963 року народження; 5) ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 ; 6) ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_6 . 7) ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.12).

13.12.2004 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заповіли все належне їм майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їм на день смерті, і на що вони за законом матимуть право дочці ОСОБА_1 (а.с. 14, 112).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер у с. Бринці-Церковні Жидачівського району Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 01.11.2005року (а.с.13).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на належну йому 1/7 частку в майні колгоспного двору по заповіту на користь ОСОБА_1

ОСОБА_7 заявами від 21.05.2020, 29.05.2020 повідомила, що спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , вона не приймає і на її оформлення не претендує, відмовляється від належної їй обов`язкової частки в спадщині. Не заперечує проти видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом дочці ОСОБА_1 . Також, вона відмовилася від належної їй частки в колгоспному дворі, який знаходиться в АДРЕСА_1 , в користь дочки ОСОБА_1 (а.с.16,17).

Постановою Жидачівської ДНК від 01.06.2020 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її батька ОСОБА_6 , оскільки житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом. (а.с.35).

ІНФОРМАЦІЯ_8 померла ОСОБА_7 у с. Бринці-Церковні Стрийського району Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 12.11.2021року (а.с.85).

Відповідно до довідки приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Львівської області від 15.11.2021, ОСОБА_1 є спадкоємцем на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с.113).

Згідно з листом приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Подвадцятника І.М. від 27.05.2022 року, ним відкрита спадкова справа за заповітом №156/2021 від 15.11.2021року. Спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8 є ОСОБА_1 згідно заповіту від 13.12.2004 за Р№179, спадщину прийняла. Згідно заяви про прийняття спадщини інших спадкоємців не має.

Встановлено, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 набули право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Відповідно до положень частини 1 статті 120 ЦК УРСР 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 статті 123 ЦК УРСР, розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

За змістом частини 1 статті 17 Закону № 697-XII, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У постанові Верховного Суду від 27.10.2021року у справі № 598/2190/18 прописано, що 15 квітня 1991 року набув чинності Закон України від 07 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність», яким було передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном. Положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

Відповідно до ст.1216 Цивільного кодексу України (далі ЦК) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. (ст.1217 ЦК).

Згідно ст.1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що нелажали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця-ст.1221ч.1 ЦК.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті-ст.1223ч.1ЦК).

Із матеріалів справи встановлено, що спадкодавці ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були співвласниками у майні колгоспного двору по 1/7 частці кожний. Саме на ці частки відкрилася спадщина згідно заповіту, який спадкодавці посвідчили на ім`я дочки ОСОБА_1 -позивача по справі. Інші співвласники колгоспного двору залишаються власниками по 1/7 частці майна колгоспного двору та відчуження їх часток можливе лише згідно правочину.

Черговість спадкування за законом визначена статтями 1261-1265 ЦК.

За змістом ст.1273 ЦК спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах-уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

В даній судовій справі належними відповідачами повинні бути всі члени колгоспного двору та спадкоємці першої черги, які мають свою частку у майні колгоспного двору. Однак, позивачка ОСОБА_1 не залучила ОСОБА_5 , ОСОБА_4 до участі в справі як відповідачів, а третіх осіб, що є порушенням їх прав як спадкоємців першої черги та членів колгоспного двору.

Згідно з ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач -це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

В даному випадку позивачка вказує відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які хоч і є членами колгоспного двору, однак відносяться до спадкоємців п`ятої черги спадкування.

Ухвалою підготовчого засідання від 01.06.2021року суд визнавав необхідним, щоб позивачка дала особисті пояснення щодо залучення до участі у справі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та їхнього процесуального статусу(а.с.60-61), однак ОСОБА_1 не висловила своєї думки з приводу зазначеного, тому суд першої інстанції за відсутності клопотання позивачки про залучення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 співвідповідачами відмовив позивачці ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог з процесуальних причин.

Без залучення осіб, для яких таке рішення може мати відповідні наслідки, суд не вправі давати оцінку підставам та предмету позову та виносити рішення по суті предмету спору.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає таке законним та обґрунтованим що не позбавляє позивачку ОСОБА_1 звернутися в суд з позовними вимогами з приводу зазначеного предмета спору з дотриманням процесуальних норм.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 383; 384; 389-391 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 05 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 06 квітня 2023 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк