Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2023 року Чорнобаївський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді - Кваші І.М.,

секретаря судового засідання - Дем`яненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Чорнобай в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Мотивує позов тим, що сама родом з с. Мала Бурімка та виїхала звідти ще в дитинстві. Після того як почала проживати в цивільному шлюбі, мешкала з родиною в с. Москаленки Чорнобаївського району. В 2002 році розірвала відносини зі своїм співмешканцем, і вирішила переїхати до с. Мала Бурімка. Свого будинку на той час в даному населеному пункті в неї вже не залишилось. Знайомі сказали, що є покинутий будинок по АДРЕСА_1 , в якому колись жив дід ОСОБА_3 , який помер ще в 1991 році, і з того часу в будинку ніхто не проживає. Так як їй взагалі не було де жити, вона поселилась в ньому. З того часу вона вклала значні кошти в його ремонт та утримання. Постійно проживає в даному будинку, ремонтує його, прибирає в будинку та навколо нього, користується присадибною земельною ділянкою, що біля будинку, сплачує комунальні платежі, з 2005 року вона в ньому приписана. Вважає, що добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном 20 років. На даний час позивач вирішила розпорядитись цим майном. Встановила, що відповідач ОСОБА_2 фактично прийняв спадщину після власників будинку, але не переоформив її на себе. На прохання позивача вирішити питання з даним будинком, останній повідомив, що той будинок він своїм не вважає, ніколи ним не цікавився, він не представляє для нього ніякої цінності і звертатись до нотаріуса для його переоформлення він категорично відмовляється.

Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черккаської області від 17 листопада 2022 року відкрито провадження по даній справі, постановлено проводити розгляд в порядку загального позовного провадження (а.с. 16).

Позивач та її представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, від ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи за їхньої відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Від нього надійшла заява про визнання позову. Вказав, що до нотаріуса для оформлення спадщини на будинок на своє ім`я звертатись не буде.

Виходячи з приписів ст. ст. 43, 223 ЦПК суд ухвалив слухати справу за відсутності учасників, які не з`явилися.

Суд, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Згідно з довідкою №330 від 26 жовтня 2022 року, виданою виконавчим комітетом Чорнобаївської селищної ради, ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживав і був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . На день смерті мав такий склад сім`ї: син - ОСОБА_6 , 1937 року народження, дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 ; невістка - ОСОБА_7 , 1941 року народження, дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 6).

В довідці №331 від 26 жовтня 2022 року, виданій виконавчим комітетом Чорнобаївської селищної ради, зазначено, що ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживав і був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . На день смерті мав такий склад сім`ї: син - ОСОБА_2 , 1962 року народження; невістка - ОСОБА_8 , 1964 року народження; онук - ОСОБА_9 , 1992 року народження (а.с. 6).

Позивачем надано копію технічного паспорта від 2007 року на спірний житловий будинок, виготовлений на ім`я власника - ОСОБА_5 (а.с. 7-8).

За клопотанням позивача суд витребовував спадкові справи після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Відповідно до інформації Чорнобаївської державної нотаріальної контори №227/01-16 від 28 грудня 2022 року (Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру №71001025)та Черкаського обласного державного нотаріального архіву №92/01-24 від 03 лютого 2023 року згідно з Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №71354482 та "Алфавітною книгою обліку спадкових справ" Чорнобаївської державної нотаріальної контори за 1999-2000 роки та "Алфавітною книгою обліку спадкових справ" Чорнобаївської державної нотаріальної контори за 2001-2003 роки щодо померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , спадкова справа не заводилась (а.с. 46-47, 56-60).

З відповіді Чорнобаївської державної нотаріальної контори №226/01-16 від 28 грудня 2022 року вбачається, що після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрито спадкову справу (номер у Спадковому реєстрі - 44666123). Заяву про прийняття спадщини подав син померлого - ОСОБА_2 . Нотаріусом видано свідоцтва про право на спадщину: на земельні ділянки площею 3,33 га та 3,2002 га, легковий автомобіль ВАЗ 2105, грошові вклади (а.с. 27-45).

Свідоцтво про право на спадщину щодо спірного будинку не видавалось.

У відповідності до п. 1, 2 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. "Про судову практику у справах про спадкування", відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР.

Оскільки ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до спірних правовідносин слід застосовувати положення Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР).

Згідно ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Заповіту померлий ОСОБА_5 не складав.

Відповідно до ст. 527 ЦК Української РСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця.

Частиною 1 ст. 529 ЦК УРСР визначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно положень ст. 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Враховуючи відсутність заповіту ОСОБА_5 , відсутність спадкової справи (а отже і заяв про прийняття спадщини), його син ОСОБА_6 є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину померлого шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном, оскільки на час смерті спадкодавця постійно проживав з ним. ОСОБА_6 успадкував майно після смерті батька, але не оформив свої спадкові права. Тому суд приходить до висновку, що ОСОБА_6 з 1991 року являвся власником спірного будинку.

Перехід спадкових прав після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , відбувалось за нормами ЦК України.

Частинами першою та другою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

ОСОБА_2 подав заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 (а.с. 30).

Отже, хоч ОСОБА_2 і не отримав свідоцтва про право на спадщину щодо спірного будинку, вважається таким, що успадкував його.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною першою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

Таким чином набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Окрім того, враховуючи положення частини першої та третьої статті 1277 ЦК України слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач була обізнана відносно того, що власником житлового будинку, який є предметом спору та на який вона просить визнати право власності за набувальною давністю, є ОСОБА_2 , а тому не можна вважати володіння позивачем будинком, добросовісним.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

При складенні рішення суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 4, 10, 11-13, 76-81, 141, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його складення до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя І.М. Кваша