Справа № 522/7587/23-Е
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2023 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючої судді Шестакової Я.В.,

за участі секретарів: Навроцької Є.І.,

Багнюк А.Ю.,

розглянувши в залі суду в м. Одеса у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави України в особі Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся в квітні 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури в якій просить стягнути з відповідачів на користь позивача 30 000 грн моральної шкоди та 7 000 грн витрат на правничу допомогу адвоката, понесених під час здійснення провадження у справі про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що 23.12.2022 року відносно ОСОБА_1 інспектором поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, за що ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачена відповідальність. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 23.01.2023 року у справі №522/736/23 ОСОБА_1 визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік. Постановою Одеського апеляційного суду від 06.03.2023 року скасовано постанову Приморського районного суду м. Одеси від 23.01.2023 року, провадження у справі закрито. На думку представника позивача, розгляд справи про адміністративне правопорушення, яка в подальшому була закрита за відсутності складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження, в тому числі визнавши винним особу у вчиненні адміністративного правопорушення. Позивач зазнав розчарування та приниження з боку органів державної влади, які незаконно звинуватили його у вчиненні правопорушення, останній зазнав стрес, що не дозволяє йому зосередитися на роботі та звичайних заняттях, порушився нормальний ритм життя. З огляду на зазначене, позивач вимушений звернутися до суду із даним позовом.

Ухвалою суду від 18.04.2023 року цивільну справу було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків.

Ухвалою суду від 05.05.2023 року прийнято до провадження справу за вищезазначеним позовом та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 08.06.2023 року замінено відповідачів на належного.

17.05.2023 року від представника Державної казначейської служби України засобами поштового зв`язку надійшов відзив у якому відповідач зазначив, що сам факт наявності рішення суду про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності позивача не свідчить про протиправність дій органу поліції та завдання моральної шкоди позивачу. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності особи, яка завдала шкоди повинна бути доведена.

23.05.2023 року від представника Національної поліції України засобами поштового зв`язку надійшов відзив у якому відповідач зазначив, що складання поліцейським відносно позивача від 23.12.2022 року протоколу про адміністративне правопорушення жодним чином не обмежувало прав та обов`язків позивача, відсутні за наслідком оформлення протоколу рішення поліцейського про накладення будь-яких стягнень відносно позивача, у тому числі його оформлення не обмежувало позивача у праві керування транспортним засобом до розгляду судом справи відносно останнього. Необґрунтованим та безпідставним є визначення позивача про отримання з моменту оформлення протоколу сильних моральних страждань, не зазначаються ним які саме, час та інтенсивність отриманих страждань, не підтверджені вони і матеріалами позовної заяви, посилання на відповідні докази у справі щодо можливості їх отримання також відсутні. Витрати, понесені позивачем в іншому провадженні по іншій справі не підлягають вирішенню судом та відшкодуванню у даному провадженні, оскільки це суперечить положенням статей 133 та 137 ЦПК України, визначаються як безпідставні та необґрунтовані.

08.06.2023 року від представника позивача на Електронний суд надійшла відповідь на відзив Національної поліції України у якій зазначено, що подані разом з позовною заявою копії судових рішень, у яких встановили обставини провадження у справі про адміністративне правопорушення №522/736/23 містять у собі достатньо доказів про завдання будь-якій середньостатистичній нормально реагуючій людині на протиправну щодо неї поведінку з боку органів державної влади.

08.06.2023 року від представника позивача на Електронний суд надійшла відповідь на відзив Державної казначейської служби України у якій зазначено, що завдана моральна шкода обґрунтована тим, що у період з 23.12.2022 року по 06.03.2023 року ОСОБА_1 зазнав сильних моральних страждань, які є триваючими та пов`язані з діями поліції щодо безпідставного звинувачення у вчинені тяжкого адміністративного правопорушення, а суду першої інстанції винесення обвинувальної постанови без дослідження доказів, перевірки обставин справи і встановлення події, складу правопорушення та вини особи.

Представник позивача, в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник Держави України в особі Національної поліції України з`явилася для участі в судовому засіданні, надала суду заяву у якій відзив підтримала в повному обсязі та просила суд відмовити у задоволенні позовної заяви.

Представник Держави України в особі Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 23.12.2022 у відношенні ОСОБА_1 був складений протокол серії ААД № 360084 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Постановою Приморського районного суду міста Одеси від 23.01.2023 року позивача було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.

Не погодившись з вказаною постановою, позивач оскаржив її в апеляційному порядку, в результаті чого постановою Одеського апеляційного суду від 06.03.2023 року постанову Приморського районного суду міста Одеси від 23.01.2023 року було скасовано на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП України.

Таким чином, позивач скористався своїм правом на оскарження рішення суду та, в результаті чого, штраф не сплачував, права керування транспортними засобами фактично позбавлений не був, а отже майнових втрат та змін у приватному житті, які були пов`язані з керуванням транспортним засобом також не зазнавав.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що доказів, які б підтверджували твердження представника позивача викладені у позовній заяві, а саме те, що ОСОБА_1 зазнав розчарування та приниження з боку органів державної влади, порушення нормального ритму життя, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок та бажань, порушення трудової функції до матеріалів справи не долучено.

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач посилається на положення п. 4 ч.1 ст. 2 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до якого, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.

Статтею 1 вказаного Закону передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

Частинами 5 та 6 статті 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Вирішуючи спір по суті, суд також звертає увагу на те, що працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення, тобто здійснена процесуальна дія, яка мала на меті фіксацію адміністративного правопорушення, а постанова, якою позивач був визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення та підданий штрафу виносилась судом. Тобто, само по собі складання протоколу про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкта владних повноважень. Відомості про те, що конкретні дії працівників поліції були позивачем оскаржені та те, що вони визнані незаконними, до суду не надано.

При цьому, сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №312/262/18).

Відповідно до вимог статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Частиною 5 вказаної статті передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 56 Конституції України передбачено право кожного громадянина на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1167, 1174ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Разом з тим, на думку суду, позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями органів патрульної поліції та тяжкими фізичними та моральними стражданнями, на які посилається позивач, так як позивачем не надано жодних доказів того, що ці фізичні та моральні страждання взагалі виникли та виникли внаслідок дій відповідачів.

У відповідності до частини 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відтак, позивач не надав суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених ним позовних вимог, а саме: в чому полягає спричинена йому моральна шкода, якими саме діями чи бездіяльністю відповідача вона спричинена і чим підтверджується протиправність цих дій або бездіяльності відповідачів, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням винної особи, в чому полягає вина відповідачів в спричиненні йому даного виду шкоди, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або інших втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чим він обґрунтовує заявлений розмір моральної шкоди та з чого він при цьому виходив.

Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди через їх безпідставність та необґрунтованість.

Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених під час здійснення провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 246 КУпАП порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах визначається цим Кодексом та іншими законами України.

Під час розгляду справи №522/736/23 про адміністративне правопорушення позивач мав право подати заяву про розподіл судових витрат за правилами ЦПК України з огляду на те, що вищевказана справа розглядалась Приморським районним судом м. Одеси. Проте, позивач не скористався своїм правом та просить стягнути витрати на правову допомогу понесених під час розгляду справи №522/736/23 за результатами розгляду даної позовної заяви.

Таким чином, вимоги позивача щодо відшкодування на його користь витрат на правову допомогу у розмірі 7 000 грн понесених під час розгляду №522/736/23 не підлягають задоволенню.

Щодо клопотання представника позивача про стягнення витрат на правову допомогу в даному проваджені.

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

На підтвердження понесених витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, представником позивача до позовної заяви додано договір про надання правничої допомоги № 146 від 24.01.2023 року, протокол погодження розміру гонорару і умови його виплати №146/2 від 27.03.2023 року, квитанція до прибуткового касового ордесу№146/2, ордер № 1207516 від 25.01.2023 року.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Верховний Суд в додатковій постанові від 12.09.2018 (справа N 810/4749/15) вказав, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Необхідно зауважити, що ч. 6 ст.137 ЦПК України передбачає, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з тим, у разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.

Судом встановлено, що представники відповідачів надали заперечення на заяву позивача про розподіл судових витрат, вказавши, що сума заявлена представником позивача є неспівмірною зі складністю справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 зазначила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (п. 5.44 Постанови).

Відтак, враховуючи заперечення відповідачів щодо розміру судових витрат у даній справі, а також те, що судом було відмовлено в задоволенні позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про розподіл судових витрат, оскільки відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 76- 81, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 23, 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19.07.2023.

Суддя Я.В. Шестакова