ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6986/23 Справа № 932/5158/21 Суддя у 1-й інстанції - Куцевол В. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири, мотивуючи його тим, що він є одноособовим власником квартири АДРЕСА_1 .

Вказував, що у квартирі зареєстрований він, його мати ОСОБА_3 , брат ОСОБА_4 , а також відповідач ОСОБА_1 , який є колишнім чоловіком його матері.

Зазначав, що не дивлячись на те, що відповідач зареєстрований у належній йому квартирі з 13 грудня 2002 року, з січня 2021 року він зник з поля зору, у квартирі не проживає та на зв`язок не виходить. У квартирі його особистих речей немає, комунальні послуги він не оплачує.

Посилаючись на те, що фактичне місце проживання або перебування відповідача йому не відоме, він втратив будь який інтерес до квартири та відсутній у ній протягом тривалого часу, просив суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 вересня 2022 року позов задоволено. Вирішено питання відносно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, не взяв до уваги, що він проживає у спірній квартирі та це єдине місце його проживання. Також він несе витрати по утриманню майна, сплачуючи комунальні послуги.

24 липня 2023 року позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Наполягав, що ним надано належні та допустимі докази непроживання відповідача у належній йому на праві власності квартирі.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом першої інстанції і підтверджується матеріалам справи, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 04 липня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №566, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Яровою Н.Г.

Як вбачається з довідок №12590, №6527 про склад сім`ї від 09 серпня 2019 року та 08 червня 2021 року, у квартирі АДРЕСА_1 , крім самого позивача, значиться зареєстрованою його мати ОСОБА_3 , брат ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_1 з 13 грудня 2002 року.

Актом від 28 червня 2021 року, завіреним підписами мешканців квартир АДРЕСА_2 та безпосередньо позивача, підтверджено факт не проживання відповідача ОСОБА_1 у квартирні АДРЕСА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Орджонікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області, 11 вересня 1997 року).

Відповідно до рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 жовтня 2011 року у справі №2- 5433/2011 шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , розірвано.

Судом встановлено, що відповідач, який внаслідок розірвання шлюбу та припинення сімейних відносин з матір`ю позивача, перестав бути членом сім`ї власника майна, значиться зареєстрованим, але з січня 2021 року не проживає у належній позивачу квартирі.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що він є власником квартири, а відповідач більше одного року без поважних причин не проживає у ній.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

При вирішенні спору щодо позбавлення особи права користування житловим приміщенням необхідно встановлювати характер спірних правовідносин, відрізняти норми, які регулюють різні за змістом відносини та застосовувати норми права, які регулюють саме цей вид правовідносин. У випадках коли спір стосується права користування державним чи комунальним житловим фондом, то ці правовідносини регулюються нормами ЖК України, а коли спір стосується права користування приватним житлом, то такі відносини регулюються також цивільним законодавством.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

В постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі №6-13113цс16 та в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справах №523/12186/13-ц і №695/2427/16-ц, зроблено правовий висновок про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Позивачем надано достатньо належних та допустимих доказів тому, що він є власником квартири з 04 липня 2018 року, у якій відповідач, який є колишнім чоловіком його матері відсутній з січня 2021 року, тобто більше одного року.

Жодних доказів того, що відповідач проживає у спірній квартирі та сплачує комунальні послуги матеріали даної справи не містять, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині відхиляються.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, колегія суддів погоджується з тим, що наявні підстави для задоволення позову ОСОБА_2 .

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не повно дослідив та встановив обставини даної справи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.