Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Усатової І.А.,

при секретарі - Омелько Г.Т.,

розглянувши за правилами спрощеного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом та просить зобов`язати ОСОБА_2 передати автомобіль NISSAN -X -TRAIL, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , кузов НОМЕР_3 ОСОБА_1 .

Зазначає, що вона є співвласником зазначеного автомобіля, який невідомими особами було викрадено, за даним фактом Київською місцевою прокуратурою № 6 внесені відомості до ЄРДР і відкрито кримінальне провадження № 0000096.

Зазначає, що з довідки Територіального сервісного центру Регіонального сервісного центру в Київській області МВС України від 10.06.2016 № к- 1410.06.2016 стало відомо, що 23.09.2014 приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Русанюком З.З. здійснено посвідчення довіреності від 23.09.2014, реєстраційний запис № 1177, відповідно до якої вона уповноважила ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на право представляти її інтереси, в тому числі знімати з обліку її автомобіль .

Вказала, що у нотаріальній конторі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка З.З. ніколи не була і не підписувала вищевказаної довіреності. Також не була знайома з ОСОБА_3 .

Зазначила, що даний факт підтверджується листом приватного нотаріуса № 108/01-16 від 15.05.2019.

Також вказала, що ОСОБА_3 помер. Є очевидним, що вищевказаним автомобілем ОСОБА_3 заволодів незаконно та без жодних правових підстав передав ОСОБА_2 .

Згідно відповіді прокуратури міста Києва від 30.10.2017 № 04/2/2-р-17 Київською місцевою прокуратурою №6 до ЄДРД внесено відомості за реєстраційним номером № 0000192 про те, що невстановлені особи підробили нотаріальний документ, а саме довіреність на право користування та розпорядження автомобілем, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч1.ст. 358 КК України.

Посилаючись на вищевикладене, на підставі ст. 388 ЦК України, просить задовольнити позов.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 13.06.2019 позовну заяву залишено без руху, а позивачці надано строк на усунення недоліків позовної заяви.

31.01.2020 надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою суду від 18.02.2020 у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками.

На день ухвалення рішення відповідач своїм правом не скористався, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Оскільки, розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 вересня 2013 року у справі № 2-240/12 визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 наступне майно:в тому числі автомобіль «Nissan X-Trail», 2006 року випуску.

Визнано у порядку поділу майна за позивачкою право власності в тому числі і на: - 1/2 частку автомобілю «Nissan X-Trail», 2006 року випуску, д.н.з . НОМЕР_1 .

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04.12.2013 рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 вересня 2013 року залишено без змін.

Згідно довідки Територіального сервісного центру Регіонального сервісного центру в Київській області МВС України від 10.06.2016 № к- 1410.06.2016 вбачається , що 02.10.2014 Центром ДАІ № 3217 з обслуговування м. Бровари та Броварського району при УДАІ ГУ МАС України в Київській області ОСОБА_5 по дорученню серії ВТО № 631010, виданого 23.09.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З., був знятий з обліку для реалізації автомобіль NISSAN -X -TRAIL, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , кузов НОМЕР_3 , власник ОСОБА_1 09.10.2014 ПП`Плай- Плюс» вищевказаний автомобіль реалізований ОСОБА_2 , проживає: АДРЕСА_1 згідно довідки - рахунок ВІА 680487. 10.10.2014 автомобіль зареєстрований ВРЕР-7 м. Києва (8007) д.н.з. НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 .

Позивачка, звертаючись до суду з позовом зазначає, що на підставі підробленої довіреності вказаний автомобіль вибув з її власності, був викрадений. За даним фактом Київською місцевою прокуратурою № 6 внесені відомості до ЄРДР і відкрито кримінальне провадження № 0000096 та Київською місцевою прокуратурою №6 до ЄДРД внесено відомості за реєстраційним номером № 0000192 проте, що невстановлені особи підробили нотаріальний документ, а саме довіреність на право користування та розпорядження автомобілем, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1.ст. 358 КК України.

Як вбачається з листа Міністерства юстиції України №14616/к-5532/19.6.1від 15.04.2019 та відповіді приватного нотаріуса Русанюка З.З.№ 108/01-16 від 15.05.2019 проведено перевірку та витребувано копії відповідних документів, відповідно до якої встановлено, що з копій сторінок Реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 2014 рік, вбачається , що за реєстровим № 1177 унесений запис про нотаріальну дію від імені інших осіб, а за 23.09.2014 відсутні записи у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій про вчинення нотаріальних дій від імені ОСОБА_1 . У поясненнях нотаріус повідомив, що листи від імені позивачки йому не надходили, нотаріальні дії від імені позивачки не вчиняв,а довіреність є підробною .

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв`язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Так, кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності.

Зокрема, у разі вчинення правочину представником за довіреністю суду слід з`ясувати, чи наділив довіритель свого представника повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив у подальшому довіритель укладений представником у його інтересах правочин.

Тобто вбачається, що відчуження спірного автомобіля ОСОБА_2 відбулося на підставі підробленої довіреності, без волевиявлення на це позивачки .

Відповідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини, так і інші юридичні факти.

Позивачка ставить питання про витребування в порядку статті 388 ЦК України цілого автомобіля. Між співвласниками спірного майна, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не було реального поділу, про такий поділ не зазначає і позивачка, суд констатує той факт, що вони є власниками ідеальних долей у майні.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.

Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально визначеного майна з чужого незаконного володіння.

Предмет доказування у таких справах становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-от: факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

У пункті 114 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. У пунктах 83-86 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та приводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, суперечать конструкції захисту прав добросовісного набувача, не відповідають нормам права, які побудовані на оцінці балансу інтересів між власником, який втратив володіння майном, та добросовісним набувачем, а отже є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Згідно з абзацом першим частини першої статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2018 року у справі № 612/553/15-ц (провадження № 61-22051св18) вказано, що «індивідуалізація речі - це надання певній речі (або ж наявність у неї) відмінних властивостей (рис чи характеристик), що дозволяють в необхідних випадках виділити її з числа подібних. Можливо виокремити три групи речей, визначених індивідуальними ознаками: унікальні речі, тобто єдині у своєму роді; речі, що відрізняються від подібних особливими позначеннями чи характеристиками; речі, індивідуалізовані в процесі вибору або відбору».

У постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно, або майно, яке виділено в натурі.

Вказаний висновок неодноразово підтримував Верховний Суд у постановах від 25 січня 2018 року у справі № 520/9193/15-ц (провадження № 61-1466св18), від 02 квітня 2018 року у справі № 522/12782/15-ц (провадження № 61-2963св18), від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18), від 28 лютого 2019 року у справі № 472/34/15-ц (провадження № 61-28409св18), від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) та інших.

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 16 серпня 2017 року у справі № 2608/12111/12 (провадження № 6-54цс17), від висновку якої відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) щодо недійсності договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого, визначивши, що можливість визнання недійсним договору про розпорядження майном, яке перебуває у спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента, та не відступила від інших зроблених висновків, зазначив, що на підставі статті 388 ЦК України можна витребувати лише індивідуально визначене майно.

Водночас при вирішенні справи № 6-1203цс15, Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року зазначив про наявність підстав для витребування у відповідача на користь фізичних осіб 54/100 частини спірного нерухомого майна згідно зі статтею 388 ЦК України. При цьому, витребовуючи частку у майні, Верховний Суд України не з`ясовував, чи є це майно індивідуально визначеним або виділеним у натурі.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 41 Конституції України і статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Одним із способів захисту права власності є віндикаційний позов.

До правовідносин про витребування майна із чужого незаконного володіння підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Перший протокол до Конвенції ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР й з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У даній справі, позивачка, звертаючись до суду з даним позовом вказує, що на підстав підробленої довіреності спірний автомобіль вибув з її власності поза її волею.

Суд констатує той факт, що спірний автомобіль перебував у спільній частковій власності позивачки і ОСОБА_4 та право власності на частки автомобіля позивачки підтверджено рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30.09.2013 у справі № 2-240/12, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 4 грудня 2013 року залишено без змін.

Тобто позивачка була власницею лише частки автомобіля.

У постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 442/7505/14 (провадження № 61-4536св18) Верховний Суд вказав, що частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному зі співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна.

Право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, передбачено статтею 364 ЦК України.

Витребування майна з чужого незаконного володіння у цій справі містить легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки позивача з порушенням вимог закону було позбавлено права власності на належне їй рухоме майно.

Позивач діє з легітимною метою для задоволення власних інтересів, передбачених нормами матеріального права, з метою відновлення свого порушеного права на належне їй майно.

Згідно з підпунктом 7 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство має бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «C. G. та інші проти Болгарії» від 24 квітня 2008 року, заява № 365/07, «Олександр Волков проти України» від 9 січня 2013 року, заява № 21722/11).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І значення судового розгляду полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року, заява № 17862/91, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року, заява № 20372/11).

Оскільки принцип верховенства права передбачає необхідність правової визначеності та з метою дотримання балансу прав та інтересів сторін Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає необхідним відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та у постанові від 16 серпня 2017 року у справі № 2608/12111/12 (провадження № 6-54цс17), про те, що при застосуванні статті 388 ЦК України у подібних правовідносинах витребувати можна лише індивідуально визначене майно, або майно яке виділено в натурі.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Так, суд прийшов до висновку, що автомобіль вибув із власності власників проти їх волі, але виходячи з того, що позивачка є власником лише частки зазначеного автомобіля, майно є неподільним, суд приходить до висновку про відмову у позові.

З огляду на викладене, керуючись статтями 183, 184, 244, 215, 216, 317, 319, 321, 328, 387, 388 ЦК України, статтями 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 133,141, 258, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошеннядо Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І.А.Усатова