ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року

м. Київ

справа № 755/9322/20

провадження № 61-14783св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка подавала апеляційну скаргу, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Тіоніт Груп»,

особи, які не брали участі у справі, та подали касаційні скарги: ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Тіоніт Груп»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Сьомочкіна Євгенія Миколаївна, на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 6 липня 2020 року, постановлену у складі судді Галаган В. І., та постанову Київського апеляційного суду від 3 вересня 2020 року, прийняту колегією у складі суддів: Немировської О. В., Чобіток А. О., Ящук Т. І., і касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Тіоніт Груп», в інтересах якого діє адвокат Войтович Максим Олегович, на постанову Київського апеляційного суду від 3 вересня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та заяви про забезпечення позову

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 2 жовтня 2017 року вона та ОСОБА_2 уклали договір безпроцентної позики, за умовами якого вона передала відповідачу в борг 531 569,92 грн, що еквівалентно 20 000 доларів США, які остання зобов`язувалася повернути до 2 червня 2020 року. Вказувала на те, що відповідач борг у визначений договором строк не повернула. З урахуванням зазначеного ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 533 390 грн, 3% річних у розмірі 918,13 грн та пеню у розмірі 11 201,19 грн.

Разом з позовом ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на частку квартири АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_2 , із встановленням заборони на її користування, розпорядження та відчуження.

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що предметом позову у цій справі є стягнення грошових коштів за договором безпроцентної позики у розмірі 545 509,31 грн, тому з метою забезпечення виконання рішення та унеможливлення відчуження спірного майна третім особам заявник просила накласти арешт на об`єкт нерухомого майна до вирішення справи по суті.

Також зазначала, що відповідно до пункту 1.4 договору безпроцентної позики позичальник гарантує позикодавцеві наявність у нього нерухомого мана, на яке може бути звернено стягнення у випадку несвоєчасного повернення позики. ОСОБА_2 на праві приватної власності належить частка квартири АДРЕСА_1 , яку вона зобов`язувалася не відчужувати до повного виконання грошових зобов`язань за цим договором.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 6 липня 2020 року заяву про забезпечення позову задоволено частково.

Заборонено будь-яким особам вчиняти будь-які, в тому числі, реєстраційні дії щодо нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 . У задоволенні заяви про забезпечення позову в іншій частині відмовлено.

Суд першої інстанції зазначив, що заява про забезпечення позову в частині накладення арешту на квартиру задоволенню не підлягає, оскільки не містить обґрунтованих посилань щодо дійсної вартості вказаного нерухомого майна на день звернення з даною заявою до суду, що позбавляє суд можливості надати оцінку майну, його вартості та пропорційності щодо заявленої позивачем заборгованості, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту, однак вважає за можливе забезпечити позов шляхом встановлення заборони на відчуження вказаного нерухомого майна.

Постановою Київського апеляційного суду від 3 вересня 2020 року ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 6 липня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.

Накладено арешт на частку квартири АДРЕСА_1 .

Приймаючи постанову про часткове задоволення заяви про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції зазначив, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог у справі.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 19 червня 2008 року належить частка квартири АДРЕСА_1 , а, відтак, вважав, що вимоги заяви в частині накладення арешту на відповідну частку квартири підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнених доводів осіб, які їх подали

У жовтні 2020 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Сьомочкіна Є. М., подала до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 6 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 3 вересня 2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення є незаконними та необґрунтованими, постановлені з порушенням норм процесуального права, оскільки правові підстави для накладення арешту на майно відсутні. Також зазначала, що квартира, на частку якої апеляційним судом накладено арешт, не належить ОСОБА_2 на праві власності, а її власником є ОСОБА_3 , яка не була залучена до участі у справі.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Тіоніт Груп», в інтересах якого діє адвокат Войтович М. О., у жовтні 2020 року звернулось до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просило постанову Київського апеляційного суду від 3 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити.

У касаційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Тіоніт Груп» вказувало на порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції не залучив ОСОБА_3 до участі у справі; накладення арешту на належну ОСОБА_3 частку квартири АДРЕСА_1 порушує її право власності та не відповідає статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України.

Доводів щодо незаконності судових рішень у частині, в якій судами відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову, касаційні скарги не містять.

Позиція інших учасників справи

У лютому 2021 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційні скарги ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Тіоніт Груп», в якому вказувала на безпідставність їх доводів. Зазначала, що 17 квітня 2020 року адвокат Сьомочкіна Є. М. та Товариство з обмеженою відповідальністю «Тіоніт Груп» уклали договір про надання правової допомоги, а 20 липня 2020 року такий договір був укладений і з ОСОБА_3 . Отже, починаючи з 20 липня 2020 року, адвокат Сьомочкіна Є. М. одночасно надавала правову допомогу та представляла інтереси двох довірителів - Товариства з обмеженою відповідальністю «Тіоніт Груп» та ОСОБА_3 .

Договорами про надання правової допомоги права та повноваження адвоката обмежено не було, тому Сьомочкіна Є. М. мала право вчиняти будь-які юридичні дії з метою представництва та захисту інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «Тіоніт Груп» та ОСОБА_3 , в тому числі, оскаржити ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 6 липня 2020 року в апеляційному порядку. Однак апеляційну скаргу на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 6 липня 2020 року в інтересах ОСОБА_3 подано не було. Вказане свідчить про те, що як ОСОБА_3 , так і Товариству з обмеженою відповідальністю «Тіоніт Груп» і, відповідно, їхньому представнику - адвокату Сьомочкіній Є. М. було достеменно відомо про наявність судової справи та постановленої судом першої інстанції ухвали ще 20 липня 2020 року, а тому вважає, що посилання ОСОБА_3 про незалучення її судом до участі у справі суперечить дійсним обставинам.

Також ОСОБА_1 вважає, що неподання ОСОБА_3 апеляційної скарги або клопотання про залучення її до участі у справі мало місце виключно внаслідок її власної бездіяльності та свідчить про те, що прийнятими рішеннями жодним чином не порушуються її права та інтереси, а вимоги касаційних скарг є надуманими та безпідставними.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду від 23 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Сьомочкіна Є. М., та Товариства з обмеженою відповідальністю «Тіоніт Груп», в інтересах якого діє адвокат Войтович М. О., і витребувано з Дніпровського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 755/9322/20.

Підставами відкриття касаційного провадження у справі були доводи заявників про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду від 9 січня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи і перевіривши правильність застосування судами норм матеріального права та додержання норм процесуального права в межах вимог та доводів касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та відзиву на них, суд дійшов таких висновків.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення її позову до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики шляхом накладення арешту на частку квартири АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_2 , із встановленням заборони на її користування, розпорядження та відчуження.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Положеннями статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, якими, зокрема, є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії тощо.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) дійшла висновку, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 5 лютого 2020 року у справі № 759/13257/19 (провадження № 61-18169св19) зазначено, що «вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені, у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Також суд має враховувати співмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.

Оскаржуючи ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 6 липня 2020 року до суду апеляційної інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Тіоніт Груп», в інтересах якого діє адвокат Сьомочкіна Є. М., яке не брало участі у справі, вказувало на те, що рішенням Господарського суду міста Києва від 29 січня 2019 року стягнено з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тіоніт Груп» 288 000 грн заборгованості зі сплати орендної плати, 18 159,16 грн заборгованості зі сплати вартості споживчої електроенергії, 2 979,37 грн інфляційних втрат, 4 829 грн - 3% річних, 150 000 грн збитків та 6 959,51 грн судового збору.

На виконання зазначеного судового рішення 25 лютого 2019 року Господарським судом міста Києва видано наказ № 910/15292/18 про примусове виконання цього рішення.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кравця В. В. від 5 липня 2019 року відкрито виконавче провадження з виконання наказу № 910/15292/18 і цього ж дня винесено постанову про арешт майна боржника в межах звернення стягнення - у розмірі 519 519, 74 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кравця В. В. від 4 лютого 2020 року описано та накладено арешт на частку квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , та цього ж дня іншою постановою у цьому виконавчому провадженні призначено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання Товариство з обмеженою відповідальністю «Оцінка та консультації» в особі Тарабан О. А.

6 липня 2020 року Державним підприємством «СЕТАМ» проведено електронні торги з продажу належної ОСОБА_2 частки квартири, переможцем яких стала ОСОБА_3 , що підтверджується протоколом № 489266.

17 липня 2020 року ОСОБА_3 зареєструвала право власності на частку квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

З наявних у справі матеріалів вбачається, що вжиті апеляційним судом заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на частку квартири стосуються прав третьої особи, яка не є відповідачем у справі.

Проте забезпеченням позову захищаються законні права (інтереси) позивача у разі, коли відповідач діє недобросовісно. Відтак, суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми ЦПК України, оскільки арешт може бути накладено на майно відповідача, а не іншої особи, і суд повинен виходити із наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та предметом позову.

У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20 (провадження № 61-17180св20) вказано, що «при задоволенні заяви позивача про накладення арешту на нерухоме майно та заборони його відчуження суди не звернули уваги, що позов забезпечується накладенням арешту на майно, що не належить відповідачеві. Тому є помилковим накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі».

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 21 квітня

2021 року у справі № 372/333/20 (провадження № 61-19492св20) та від 21 квітня 2022 року у справі № 755/5300/21 (провадження № 61-18391св21).

Отже забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, а застосований судом вид вжитих заходів не може вирішувати питання про права інших, окрім відповідача, осіб, тим більше - осіб, які не беруть участі у справі.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Вживаючи заходи забезпечення позову та накладаючи арешт на частку квартири АДРЕСА_1 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що між сторонами виник спір і невжиття вказаних заходів забезпечення позову у разі його задоволення може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Сьомочкіна Є. М., яка не брала участі у справі, вказувала на те, що оскаржуваною постановою порушено її права як власника частки квартири АДРЕСА_1 , на яку накладено арешт. На підтвердження таких обставин надала копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 липня 2020 року (індексний номер 216828130).

Зі змісту копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що право власності на частку квартири АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 17 лютого 2020 року.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів; запобігти порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу (постанови Верховного Суду від 2 липня 2020 року у справі № 657/1211/19 (провадження № 61-3353св20) та від 21 квітня 2021 року у справі № 61-19492св20).

Отже, на момент задоволення судом апеляційної інстанції заяви про забезпечення позову цей суд вирішив питання про права та охоронювані законом інтереси особи, яка є власником арештованої частки квартири та не є учасником цієї справи ( ОСОБА_3 ), що є недопустимим.

З огляду на викладене висновки апеляційного суду про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в частині накладення арешту частку квартири АДРЕСА_1 , є помилковими та такими, що суперечать вимогам статей 149, 150 ЦПК України, тому постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.

Доводи відзиву ОСОБА_1 щодо обізнаності Сьомочкіної Є. М. (представника ОСОБА_3 ) про розгляд судами цієї справи та постановлення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали не спростовують висновків касаційної інстанції про вирішення судом апеляційної інстанції питання про права ОСОБА_3 . Крім того, сама по собі обізнаність представника особи щодо розгляду певної справи в суді не підміняє необхідність залучення до участі у справі самої особи, питання про права якої вирішив суд; така обізнаність не є тотожною участі особи у справі.

Не може вважатись законною та обґрунтованою і ухвала суду першої інстанції з огляду на наступне.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви, оскільки заявником достатнього обґрунтованого припущення наведено не було. Ненадання належних та допустимих доказів того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а лише посилання на це в заяві, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви про забезпечення позову.

Крім того, вживаючи заходи забезпечення позову, суд першої інстанції заборонив вчинення будь-які, в тому числі, реєстраційні дії відносно квартири АДРЕСА_1 , не врахувавши, що відповідачу на час постановлення ухвали належала її частка, а інша - належала позивачу.

Оскільки касаційні скарги не містять доводів щодо незаконності судових рішень у частині, в якій судами відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд касаційної інстанції у відповідній частині судові рішення не перевіряє.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено порушення норм процесуального права, оскаржуване судове рішення суду першої інстанції в частині забезпечення позову шляхом заборони підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Щодо судових витрат

Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За змістом наведених правових норм, а також статті 142 ЦПК України (якою врегульовано питання розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду), судові витрати підлягають розподілу між сторонами під час ухвалення судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті.

Якщо судом касаційної інстанції скасоване судове рішення і ухвалене нове, яким не закінчено розгляд справи по суті, то цей суд не може вирішувати питання про розподіл судових витрат, в тому числі пов`язаних з розглядом апеляційної та/або касаційної скарги, а розподіл таких витрат здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи по суті згідно із загальними правилами статті 141 ЦПК України, тобто в залежності від задоволення чи відмови в задоволенні позову.

Судовим рішенням щодо забезпечення позову розгляд справи по суті не закінчується, тому відсутні підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Сьомочкіна Євгенія Миколаївна, та касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Тіоніт Груп», в інтересах якого діє адвокат Войтович Максим Олегович, задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 6 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 3 вересня 2020 року в частині задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення її позову до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук