Дата документу 12.07.2023 Справа № 334/921/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/921/22 Головуючий у 1-й інстанції: Коломаренко К.А.
Провадження № 22-ц/807/1442/23 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, що підписаний адвокатом Тимошенко А.В., який в ході розгляду справи було уточнено.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що вінна підставі договору дарування від 30.03.2012 року набув право власності на 1/4 частина житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 на земельній ділянці № :04:002:0300.

Фактично зазначений будинок та земельна ділянка розділені на два домоволодіння, одним з яких користується позивач, другим - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яким належить по 1/4 частині вищевказаного житлового будинку.

Позивач після набуття права власності на частину житлового будинку, в період з серпня 2012 року по травень 2013 року встановив паркан відповідно до визначених меж земельної ділянки. Приблизно всередині 2013 року відповідачі на своїй частині домоволодіння, яка межує з частиною домоволодіння позивача, встановили шиферну конструкцію для відведення атмосферних опадів. Зазначена шиферна конструкція була встановлена із нахилом в бік домоволодіння позивача, внаслідок чого атмосферні опади стікають на паркан та його частину земельної ділянки. В подальшому, протягом 2016 року і по сьогоднішній день позивач намагався переконати відповідачів у необхідності обладнання стоку атмосферних опадів необхідними для цього інженерно-технічними заходами, зокрема, обладнати жолоба для відводу дощової і талої води, що запобігатиме їх стіканню на територію домоволодіння позивача, або приведення стану домоволодіння відповідачів у попередній стан, однак відповідачі цього не зробили, в усних бесідах з цього приводу поводять себе категорично та агресивно. Таким чином, атмосферні опади, які стікають на територію домоволодіння позивача з боку відповідачів призводять до підтоплення земельної ділянки, що завдає позивачу незручності у її користуванні, а також до псування встановленого позивачем паркану.

Позивач зазначає, що ним було ініційовано проведення судової будівельно-технічної експертизи, на вирішення якої поставлені наступні запитання: 1. Чи забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів будівель та споруд з частини земельної ділянки у користуванні ОСОБА_2 , що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель (шиферних конструкцій) на частину земельної ділянки у користуванні ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 відповідно до п. 6.1.41 ДБН Б2.2-12:2019? 2. Якщо не забезпечене, то якими саме інженерно-технічними заходами має бути облаштовано водовідведення, що запобігатиме стіканню атмосферних опадів на частину земельної ділянки у користуванні ОСОБА_1 .?

За результатами дослідження території домоволодіння по АДРЕСА_1 , експерт дійшов наступних висновків: 1. Навіс шиферний, а саме: сторона навісу (довга), що проходить вздовж паркану, знаходиться над парканом, не обладнана організованим (зовнішнім водостоком) водовідведенням, що не запобігає стіканню атмосферних опадів з цієї сторони навісу на територію суміжної ділянки, що порушує вимоги п.6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій». 2. Відповідно до дослідницької частини по питанню №2, експерт робить висновок, що навіс шиферний необхідно облаштувати, згідно п. 10.1. В.2.6-220:2017 «Покриття будівель та споруд», організованим водовідведенням за допомогою спеціальних водозбірних лотків, водоприймальних воронок і систем водовідвідних трубопроводів, для запобігання стіканню атмосферних опадів на частину земельної ділянки, яка перебуває у користуванні ОСОБА_1 .

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд:

1. зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою № :04:002:0300, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

2. зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 облаштувати навіс шиферний, який знаходиться на території земельної ділянки № :04:002:0300, згідно з п. 10.1. В.2.6-220:2017 «Покриття будівель та споруд», організованим водовідведенням за допомогою спеціальних водозбірних лотків, водоприймальних воронок і систем водопровідних трубопроводів, для запобігання стіканню атмосферних опадів на частину земельної ділянки у користуванні ОСОБА_1

3. стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у загальному розмірі 13 116,40 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що однією з підстав відмови у позові суд зазначив те, що крім позивача ОСОБА_1 та відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 користувачем земельної ділянки є ОСОБА_4 (як власник 1/4 частки домоволодіння АДРЕСА_1 ), проте до вказаної особи позивачем вимоги не пред`явлені, як і не залучено до участі у справі взагалі, в тому числі і шляхом заявлення відповідного клопотання в суді.

Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

По-перше, дійсно стороною позивача під час судового розгляду справи не ініціювалось залучення гр. ОСОБА_4 до участі у справі. Проте, вказана особа, з огляду на предмет та характер спору, не могла бути залучена як відповідач (співвідповідач) у вказаній справі.

По-друге, стороною позивача не ініціювалось залучення ОСОБА_4 до участі у справі у якості третьої особи, оскільки вирішення даної справи не може безпосередньо вплинути на її права, свободи, інтереси або обв`язки.

По-третє, суд мав право за власною ініціативою залучити ОСОБА_4 до участі у справі у якості третьої особи, обґрунтувавши яким чином рішення у даній справі може вплинути на права або обов`язки останньої.

З урахуванням наведеного, та обставина, що стороною позивача під час звернення до суду з даною позовною заявою та під час судового розгляду справи не ініціювалось залучення ОСОБА_4 до участі у справі у якості третьої особи, не може бути належною, обґрунтованою та достатньою підставою для відмови у позові.

Ще однією з підстав для відмови у задоволенні позову, стало те, що, на думку суду, з наданих ОСОБА_1 доказів неможливо перевірити відповідність фактичного розташування частини земельної ділянки, яка перебуває в користуванні позивача та частини земельної ділянки, яка перебуває в користуванні відповідачів згідно правовстановлюючих документів та документації з землеустрою на ці земельні ділянки, оскільки в повному обсязі позивачем вказаної землевпорядної документації суду не надано.

На думку скаржника висновки суду в цій частині є також необґрунтованими.

По-перше, в мотивувальній частині рішення суд не зазначив, які саме документи що стосуються землевпорядної документації не надано позивачем. При цьому не проаналізовано наявні в матеріалах справи документи з цього питання. Тому висновок про недостатність наданих документів є неконкретним та невмотивованим.

По-друге, в матеріалах справи наявні документи про розмежування земельної ділянки та її меж, у тому числі погоджені з ОСОБА_5 .

Від представника ОСОБА_3 - адвоката Колеснікової Т.А. та від представникаОСОБА_2 - адвоката Середи Д.М. на адресу апеляційного суду надійшли відзиви, в яких вони просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Так, представник ОСОБА_3 - адвокат Колеснікова Т.А. у відзиві зазначає, що безпідставним є посилання ОСОБА_1 на те, що суд відмовив в позові начебто з тих підстав, що позивач не ініціював залучення до участі у справі неповнолітньої співвласниці 1/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці з кадастровим номером :04:002:0300, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд лише вказав, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, але останній не довів з яких підстав він стверджує, що зазначений будинок та земельна ділянка розділені на два домоволодіння, одним з яких користується позивач, другою - відповідачі, і не враховано інтереси неповнолітньої співвласниці, і не залучено її до участі у справі взагалі. Вважає, що даним позовом позивач намагався узаконити самовільно збудований ним на вказаній ділянці капітальний паркан, на який не набув права власності, чим чинить перешкоди іншім співвласникам у користуванні їх майном.

Представник ОСОБА_2 - адвоката Середа Д.М. у відзиві посилається на те, що сторони по справі є власниками по 1/4 житлового будинку АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці з кадастровим номером :04:002:0300, яка належить державі. Ще 1/4 частина вказаного домоволодіння належить неповнолітній особі - ОСОБА_4 , яка не була залучена позивачем до участі у справі, позивачем заявлені вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, частка якої належить їй. Таким чином, порушуються права неповнолітньої дитини.

Також, між сторонами не склався відповідний порядок користування спірним майном. На земельній ділянці, 1/4 частка якої належить ОСОБА_4 , позивач побудував капітальний паркан, на який не набув право власності, чим чинить перешкоди іншим співвласникам у користуванні майном.

З поданих позивачем до суду документів неможливо встановити яка частка паркану та земельної ділянки була залита водою від дій відповідачів, чи належить ця частка земельної ділянки та частка паркану, які були залиті водою, саме позивачу, а не ОСОБА_4 .

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника - адвоката Тимошенка А.В., представника ОСОБА_3 - адвоката Колеснікової Т.А., представника ОСОБА_2 - адвоката Середи Д.М., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За нормами частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, так як він є обґрунтованим, відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

Згідно частини першої ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Згідно із частиною першою ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями частини третьої ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта ст. 12 ЦПК України).

Згідно статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; відшкодування заподіяних збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів (ч. 3 ст. 152 ЗК України).

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Результат аналізу наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Зміст добросусідства закріплено у статті 103 ЗК України. Відповідно до цієї норми власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 30.03.2012 року набув право власності на 1/4 частину житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 на земельній ділянці № :04:00260300. Власниками вказаного будинку також є ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 по 1/4 частині кожен.

З висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №294-22, проведеної за заявою позивача в особі представника - адвоката Тимошенка А.В., вбачається, що на вирішення експертизи були поставлені наступні запитання: 1. Чи забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів будівель та споруд з частини земельної ділянки у користуванні ОСОБА_2 , що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель (шиферних конструкцій) на частину земельної ділянки у користуванні ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 відповідно до п. 6.1.41 ДБН Б2.2-12:2019? 2. Якщо не забезпечене, то якими саме інженерно-технічними заходами має бути облаштовано водовідведення, що запобігатиме стіканню атмосферних опадів на частину земельної ділянки у користуванні ОСОБА_1 .?

За результатами дослідження судовий експерт, серед іншого, дійшов наступних висновків: Навіс шиферний, а саме: сторона навісу (довга), що проходить вздовж паркану, знаходиться над парканом, не обладнана організованим (зовнішнім водостоком) водовідведенням, що не запобігає стіканню атмосферних опадів з цієї сторони навісу на територію суміжної ділянки, що порушує вимоги п.6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій». Відповідно до дослідницької частини по питанню №2, експерт зробив висновок, що навіс шиферний необхідно облаштувати, згідно п. 10.1. В.2.6-220:2017 «Покриття будівель та споруд», організованим водовідведенням за допомогою спеціальних водозбірних лотків, водоприймальних воронок і систем водовідвідних трубопроводів, для запобігання стіканню атмосферних опадів на частину земельної ділянки, яка перебуває у користуванні ОСОБА_1 .

Проте, як вбачається з висновку експертизи №294-22, дослідження проводилось «у присутності заявника - власника 1/4 житлового будинку та 1/2 земельної ділянки ОСОБА_1 , при цьому проводились візуальний огляд, опис та фото фіксація. Згідно наданих усних пояснень - земельна ділянка не приватизована та знаходиться у державній власності».

Відповідно плану земельної ділянки, який наданий позивачем, ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 погоджуються з розділом земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на частки, які відображені на даній схемі розподілу території.

У відповідності до Земельного кодексу України земельна ділянка передається у спільну часткову власність загальною площею 0,1000 га по фактичному користуванню для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з встановленням такого використання земельної ділянки, відповідно до даного плану:

земельна ділянка гр. ОСОБА_1 становить 1/4 частки, що складає Р=0,0250 га від загальної площі 0,1000 га;

земельна ділянка гр. ОСОБА_6 становить 1/4 частки, що складає Р=0,0250 га від загальної площі 0,1000 га;

земельна ділянка ОСОБА_2 становить 1/2 частки, що складає Р2=0,0500 га від загальної площі 0,1000 га.

Таким чином, експерт зробив висновки виходячи з того, що у користуванні позивача перебуває 1/2 частина земельної ділянки, в той час як ОСОБА_1 є землекористувачем 1/4 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Отже, вважати вказаний висновок експертизи належним доказом неможливо.

Також, як зазначалося вище, судом правильно встановлено, що крім позивача ОСОБА_1 та відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 користувачем вказаної земельної ділянки є ОСОБА_4 (як власник 1/4 частки домоволодіння АДРЕСА_1 ), проте її не було залучено до участі у справі.

Враховуючи принцип змагальності, а також те, що висновки суду не можуть ґрунтуватись на припущеннях, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про недоведеність позову, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 76 - 81 ЦПК України на підтвердження заявлених позовних вимог, а отже, позов не підлягав задоволенню.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення відповідачами прав позивача як землекористувача належними та допустимими доказами не підтверджені.

Доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду щодо не залучення до участі у справі ОСОБА_4 (як власника 1/4 частки домоволодіння АДРЕСА_1 ) спростовані під час апеляційного розгляду справи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до повторень підстав позову, переоцінки доказів, незгоди позивача з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 24 липня 2023 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: В.Ю. Бєлка

Е.А.Онищенко