КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/73/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 липня 2022 рокуу справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача,

в с т а н о в и в:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»(далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживача, в якому просив визнати недійсними умови кредитного договору № KIVPGK01550411 від 22 липня 2005 року, укладеного ним з відповідачем, в частині сплати щомісячної комісії у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту за розрахунково-касове обслуговування (видача готівкових коштів по кредиту, обробка, перерахунок грошової готівки банком при погашенні позичальником заборгованості по кредиту, відсотках, інших платежів за договором, оформлення і обробка документів при безготівковому перерахунку кредитних коштів).

На обгрунтування позовних вимог зазначив, що 22 липня 2005 року між ним та відповідачембуло укладено кредитний договір № KIVPGK01550411, за умовами якого банк зобов`язався надати йому на строк до 22 липня 2020 року кредитні кошти у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 148 580 доларів США, а саме: 125 000 доларів США на купівлю квартири та 23 580 доларів США на сплату страхових платежів. За користування кредитними коштами передбачена плата у розмірі 0,98 % в місяць від суми залишку заборгованості та щомісячна комісія у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту за розрахунково-касове обслуговування. Погашення заборгованості передбачене графіком погашення - рівними щомісячними платежами в сумі 1 660,98 доларів США, яка включає в себе: суму відсотків за користування кредитними коштами, розраховану на залишок заборгованості; комісію в сумі 225 доларів США; суму для часткового погашення заборгованості. Для виконання умов договору банком відкрито чотири рахунки для зарахування коштів на погашення заборгованості, кредитний рахунок, рахунок по процентах та рахунок для обліку комісії. З метоюзабезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № KIVPGK липня 2005 року між його дружиною - ОСОБА_2 та відповідачем був укладений договір іпотеки, відповідно до якого банку в іпотеку передано квартиру, загальною площею 87,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , яка використовується його сім`єю.

Позивач вважає, що вказаний кредитний договір укладено з порушенням законодавства, що порушує його права, установленні законом, частина його умов є незаконними і мають бути визнані недійсними.

Пункт 1.1 кредитного договору передбачає сплату комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту щомісячно. Однак визначення такої комісії встановлено у процентах від суми виданого кредиту, а не від розміру фактичної послуги і встановлено періодичність сплати такої комісії - щомісячно, незалежно від здійснення платежів позичальником, тобто незалежно від того, чи надавалась така послуга банком. Комісія також стягувалася у випадках, коли платежі за договором здійснювались у безготівковому вигляді, і навіть тоді, коли платежі взагалі не проводились. Такі умови суперечать статті 3 ЦК України, яка визначає загальними засадами цивільного законодавства, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність, та пункту 3 статті 18 Закону України «Про захист права споживачів», встановлюючи жорстке зобов'язання споживача про сплату послуг, які надаються на розсуд кредитора.

Оплата комісії передбачена в іноземній валюті, що протирічить законодавству, зокрема Правилам використання готівкової іноземної валюти на території України, затвердженим постановою Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 26 березня 1998 року № 119 із наступними змінами і доповненнями, які діяли на момент укладення кредитного договору та які не передбачали сплату комісії за розрахунково-касове обслуговування в іноземній валюті, як засобу платежу на території України. Крім того, у порушення пункту 4.3. цих Правил у даному випадку сплата комісії банку жодним чином не пов`язана зі сплатою комісійної винагороди в іноземній валюті іноземному банку-кореспонденту. Зазначені обставини підтверджуються відкриттям спеціального валютного рахунку для обліку сплати комісії, а Правила передбачають вичерпний перелік випадків, коли громадяни-резиденти мають право використовувати іноземну валюту, як засіб платежу. Цей вичерпний перелік не містить випадку сплати комісії резиденту резидентом у іноземній валюті.

Вказував, що визначення комісійної винагороди у відсотках до суми отриманого кредиту, сплата комісії щомісячно, незалежно від фактично наданих послуг по розрахунково-касовому обслуговуванню мало на меті приховати фактичну суть такого платежу, а сплата комісійної винагороди у іноземній валюті прямо протирічить законодавству, яке діяло на момент укладення договору та яке діє на даний час. Включення такої умови про сплату комісії у валюті та на зазначених умовах до кредитного договору є несправедливим і всупереч принципу добросовісності є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на його шкоду як споживача банківських послуг.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 липня 2022 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не надав витребувану у нього ухвалами суду від 23 жовтня 2018 року та від 7 лютого 2022 року інформацію щодо тарифів на розрахунково-касове обслуговування фізичних осіб за всіма видами рахунків, які діяли у період з 1 липня по 1 серпня 2005 року, тому наявні підстави для висновку про те, що оспорюванні позивачем умови договору були дискримінаційними з боку кредитора по відношенню до позичальника, однак позивач звернувся із цією вимогою з пропуском строку позовної давності, про застосування якого було заявлено банком у відповідній заяві, оскільки кредитний договір, з приводу якого позивачем ініційовано спір, було укладено 22 липня 2005 року, а до суду з позовом про визнання недійсними частини його умов він звернувся тільки 30 вересня 2016 року, тобто через 11 років після його підписання.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального і неправильного застосування норм матеріального права,та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції помилково ототожнив момент підписання кредитного договору з моментом початку перебігу строку позовної давності, адже підписання договору свідчить лише про поінформованість позичальника про умови договору, а не про порушення його прав як споживача, якому об`єктивно бракувало знань для здійснення правильного вибору послуг із запропонованих на ринку та оцінки укладеного договору. Правопорушення з боку банку не закінчилось моментом підписання договору, воно розтягнуте в часі на весь період дії договору (15 років), який передбачає щомісячні виплати за дискримінаційними умовами, тому і відповідальності правопорушник (банк) може уникнути тільки із закінченням позовного строку після останнього порушення (платежу), що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 (№ 14-10цс18).Зважаючи на вимоги щодо балансу прав і обов`язків за кредитним договором, такий підхід має застосовуватись і до обчислення строків позовної давності стосовно вимог позичальника по передбачених кредитним договором періодичних платежах, тобто перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу має обчислюватися окремо щодо кожного платежу. Кредитний договір № KIVPGK01550411 між сторонами було укладено на строк до 22 липня 2020 року, а даний позов про захист прав споживача і визнання умов цього договору недійсними подано 30 вересня 2016 року, тобто в межах строку дії договору та строків позовної давності за платежами по кредиту.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, проте вказаний відзив не приймається до апеляційного розгляду, оскільки не відповідає вимогам статті 360 ЦПК України, а саме до нього не додано доказів надсилання (надання) копії відзиву іншому учаснику справи. Також цей відзив поданий з пропуском строку, який був встановлений судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, і клопотання про поновлення (продовження) цього процесуального строку представником відповідача не порушується, тому він підлягає залишенню без розгляду на підставі статті 126 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 22 липня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 зі згоди ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № KIVPGK01550411, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку на строк до 22 липня 2020 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 148 580 доларів США на наступні цілі: 125 000 доларів США на купівлю квартири та 23 580 доларів на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 0,92 % в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту і комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту щомісячно, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до пункту 1.5. цього договору (а.с. 19-22, т. 1).

22 липня 2005 року сторони також підписали графік погашення заборгованості, який додатком № 1 до кредитного договору № KIVPGK01550411 від 22 липня 2005 року та в якому погашення заборгованості передбачено щомісячними платежами, що включали в себе суму коштів для погашення кредиту, відсотків та комісії (а.с. 23-26, т. 1)

Звертаючись 30 вересня 2016 року до суду з позовом про визнання недійсними умов вказаного кредитного договору в частині сплати щомісячної комісії у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту за розрахунково-касове обслуговування від суми виданого кредиту щомісячно, ОСОБА_1 вказував, що умови договору у частині покладення на нього як на позичальника обов'язку сплати щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування є незаконним з тих підстав, що у кредитора булла відсутня індивідуальна ліцензія НБУ на здійснення разової валютної операції, оскільки за умовами договору така комісія підлягала до сплати в іноземній валюті, а також з тих підстав, що така умова договору порушує засади справедливості, добросовісності та розумності, визначений порядок та розмір сплати комісії за послуги банку є незаконним, несправедливим, внаслідок чого було порушено його права як споживача банківських послуг.

Між тим, як свідчать матеріали справи, 9 лютого 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «Траєкторія» про стягнення заборгованості, а 20 липня 2015 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договорів недійсними та зобов`язання вчинити певні дії.

Зі змісту зустрічного позову вбачається, що ОСОБА_1 мотивував його тим, що кредитний договір укладено з порушенням законодавства, оскільки надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при дотриманні суб`єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. Сплата процентів за користування кредитними коштами у валюті є неправомірною. З огляду на те, що надання банківської послуги - валютного кредиту, здійснювалася резидентом - резиденту на території України, то для оплати послуги повинна була використовуватися валюта України, як єдиний законний платіжний засіб. Також позивач зазначав, що пункт 1.1 кредитного договору передбачає сплату комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту щомісячно, однак така умова порушує засади справедливості, добросовісності та розумності, оскільки визначення комісії за розрахунково-касове обслуговування встановлено в процентах від суми виданого кредиту, а не від розміру фактично наданої послуги і встановлено періодичність сплати комісії - щомісячно. Незалежно від здійснення платежів позичальником, тобто незалежно чи надавалась така послуга банком, що взагалі свідчить про те, що під виглядом комісії договір передбачає зовсім інший вид платежів. Також оплата комісії в іноземній валюті суперечить чинному законодавству. З наведених вище підстав, ОСОБА_1 просив визнати недійсним кредитний договір № KIVPGK01550411 від 22 липня 2005 року, укладений ним з ПАТ КБ «ПриватБанк»; визнати недійсним договір іпотеки від 2 липня 2005 року, укладений його дружиною з ПАТ КБ «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарук М.В., зареєстрований в реєстрі за № 5189, а також зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Назарук М.В. виключити з реєстру запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за договором іпотеки, укладеним дружиною позивача з банком, а саме квартири АДРЕСА_1 ; зобов`язати відповідача повернути йому суму коштів, сплачених банку за кредитним договором за вирахуванням сум, отриманих за ним (а.с. 105-113, т. 1).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 6 липня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 79 256,16 доларів США заборгованості за кредитом, 7 602,64 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом, 2 025 доларів США заборгованості за комісією за користування кредитом, 1 376,24 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором та 3 654 грн судового збору. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено (а.с. 114-120, т. 1).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 6 липня 2016 року залишено без змін (а.с. 121-128, т. 1).

Постановою Верховного Суду від 30 січня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 6 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києві від 17 листопада 2016 року залишено без змін (а.с. 129-139, т. 1).

Із змісту вищевказаних судових рішень у справі № 752/2236/15-ц вбачається, що зазначені ОСОБА_1 підстави пред`явленого зустрічного позову отримали оцінку судів першої, апеляційної і касаційної інстанцій, визнані такими, що не доведені належними та допустимими доказами. Зокрема, судами було перевірено доводи позивача щодо порушення банком при укладенні оспорюваних договорів засад справедливості, добросовісності та розумності та зауважено, що оскільки на момент укладення кредитного договору чинним законодавством не було передбачено заборон щодо встановлення в кредитному договорі плати за надання супутніх фінансових послуг, пов`язаних з веденням кредиту, включення до кредитного договору пункту 1.1, яким передбачалася щомісячна комісія за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту, не суперечить діючому законодавству.

Згідно із частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Такі обставини є преюдиціальними фактами, їх преюдиціальність заснована на юридичному механізмі набрання судовим рішення законної сили, відповідно до якого виникає заборона оспорювати в іншому процесі встановлені у цьому рішенні факти.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 3 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), від 8 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21).

Установлено, що 27 травня 2019 року судом першої інстанції було постановлено ухвалу про закриття провадження у цій справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача та визнання недійсними умов кредитного договору в частині, оскільки у справі № 752/2236/15-ц ухвалено та набрало законної сили рішення суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що і пред`явлений позов у даній справі (а.с. 165-170, т. 1).

Постановою Київського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 27 травня 2019 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. 197-199, т. 1).

Скасовуючи ухвалу про закриття провадження у справі, апеляційний суд зважив на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що позивач свою позицію у даній справі обгрунтовував не тільки обставинами, заявленими в рамках цивільної справи № 752/2236/15-ц, але й на твердженнях по дискримінаційному встановленні для нього в оскаржуваному договорі розміру спірної комісії по відношенню до норм, що діяли в банку на той період з цього приводу. Дане посилання не заявлялося в рамках цивільної справи № 752/2236/15-ц, відтак позивач має право на отримання судової оцінки такої своєї позиції, чому закриття провадження в даній справі перешкоджало.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (справа «Вілліс проти Сполученого Королівства» (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну мету або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною метою. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» (Van Raalte v. the Netherlands), пункт 39, Reports 1997-I).

Отже, дискримінація це менш прихильне поводження з людиною, ніж з іншими в аналогічній ситуації, через певні ознаки цієї людини.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Під час розгляду даної справи позивач стверджував, що оспорювані ним умови кредитного договору від 22 липня 2005 року щодо порядку та розміру щомісячної сплати комісії за послуги банку є дискримінаційними з боку кредитора до нього як позичальника, відтак в судовому порядку підлягали перевірці і з`ясуванню дані про тарифи на розрахунково-касове обслуговування фізичних осіб за всіма видами рахунків, які діяли у період із 1 липня по 1 серпня 2005 року.

Позивач на підтвердження зазначених обставин не надав суду жодних належних та допустимих доказів, а витребувана ухвалою суду від 23 жовтня 2018 року за його клопотанням інформація у ПАТ КБ «ПриватБанк» не надана відповідачем з посиланням на значну давність та її відсутність в архівах банку (а.с. 91, 92, 147, т. 2).

На виконання вимог ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 7 лютого 2022 року про зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» виконати ухвалу суду від 23 жовтня 2018 року про витребування даних про тарифи на розрахунково-касове обслуговування фізичних осіб за всіма видами рахунків, які діяли у період із 1 липня по 1 серпня 2005 року (а.с. 5-6, т. 2), відповідачем не надано інформації щодо строків та порядку зберігання інформації про тарифи в архівах банку, порядку знищення такої інформації та підтвердження вчинення таких дій, причин невиконання ухвали суду не повідомлено і в наступне судове засідання представник відповідача не з`явився.

Відповідно до положення частини десятої статті 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Оскільки відповідач не надав витребувану у нього в судовому порядку інформацію щодо тарифів на розрахунково-касове обслуговування фізичних осіб за всіма видами рахунків, які діяли в банку у період укладення з позивачем кредитного договору № KIVPGK01550411 від 22 липня 2005 року, та не повідомив про причини неподання такої інформації із зазначенням строків та порядку зберігання інформації про тарифи в архівах банку, порядку знищення такої інформації та підтвердження вчинення таких дій, у суду першої інстанції були наявні обґрунтовані підстави вважати, що оспорювані умови договору стосовно щомісячної сплати комісії від суми виданого кредиту протягом всього періоду кредитування були дискримінаційними з боку кредитора ПАТ КБ «ПриватБанк» по відношенню до позичальника ОСОБА_1 .

Натомість, заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача у відзиві на позовну заяву просив застосувати строк позовної давності, оскільки кредитний договір, з приводу якого заявлено спір та який належним чином виконувався позичальником до 2014 року, було укладено 22 липня 2005 року, а до суду з позовом про визнання недійсними частини його умов позивач звернувся тільки у 2016 році, тобто через 11 років після його підписання.

За правилами статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частин першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є сталою.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс180)).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (Grafescolo S.R.L. проти Республіки Молдова, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).

В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18) зроблено висновок, що «тлумачення частини першої та п`ятої статті 261 ЦК свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261 ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним. Таким чином, початком перебігу позовної давності для вимоги про визнання договору іпотеки недійсним є день укладення оспорюваного договору, тобто перебіг позовної давності розпочався від 28 квітня 2009 року. Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України в постанові від 3 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15».

Оскільки про порушення вимог законодавства та своїх прав позивач мав об`єктивну можливість знати в момент укладення кредитного договорувід 22 липня 2005 року, умови якого наразі оспорюються, то саме з цього моменту він був обізнаний про такі умови договору, однак з позовом звернувся лише 30 вересня 2016 року. Тому позовна давність за вимогами у цій справі є пропущеною, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції помилково ототожнив момент підписання кредитного договору з моментом початку перебігу строку позовної давності, адже підписання договору свідчить лише про поінформованість позичальника про умови договору, а не про порушення його прав як споживача, не заслуговують на увагу як безпідставні. ОСОБА_1 , будучи стороною кредитного договору № KIVPGK01550411 від 22 липня 2005 року, був повністю ознайомлений з всіма його істотними умовами та взятими на себе обов`язками, в тому числі по щомісячній сплаті комісії та наслідками їх невиконання, тобто порушення прав позивача мало місце саме в момент укладення кредитного договору, а не під час його виконання протягом строку дії.

Крім того, як правильно вказав суд першої інстанції, питання щодо того, коли позивачу стало відомо про порушене відповідачем його право умовами кредитного договору, не підлягає доказуванню в межах справи, яка розглядається, оскільки під час розгляду іншої справи № 752/2236/15-ц вже було установлено, що ОСОБА_1 , як сторона кредитного договору № KIVPGK01550411 від 22 липня 2005 року був ознайомлений з його умовами на момент підписання договору, а відтак з 22 липня 2005 року був обізнаний про умови цього ж договору, що містяться в пункті 1.1.

Зважаючи на те, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав, зокрема з моменту підписання оспорюваного кредитного договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що саме з цього дня позивач міг дізнатися про порушення його прав, а отже ним пропущено строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позову про визнання недійсними умов кредитного договору № KIVPGK01550411 від 22 липня 2005 року в частині сплати щомісячної комісії у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту за розрахунково-касове обслуговування.

Доводи апеляційної скарги про неврахування районним судом правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 (№ 14-10цс18) безпідставні з огляду на нерелевантність вказаної позиції спірним правовідносинам, які стосуються визнання кредитного договору недійсним, а не стягнення заборгованості за ним.

Так, вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Відтак положення частини п`ятої статті 261 ЦК України, яким передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним.

Схожий за змістом висновок міститься у постановах Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 333/5693/16-ц (провадження № 61-2966св21) та 28 вересня 2022 року у справі № 596/177/17(провадження № 61-14395св20).

За таких обставин аргументи апеляційної скарги про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності є необґрунтованими.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги позивача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 липня 2022 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко