Ухвала

01 березня 2023 року

м. Київ

справа № 712/12889/19

провадження № 61-2532ск23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 жовтня 2022 року у складі судді: Борєйко О. М., та постанову Черкаського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В., Василенко Л. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Надія» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до приватного підприємства «Надія» (далі - ПП «Надія») про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що позивач з 16 вересня 2016 року по 10 липня 2019 року працював у ПП «Надія» на посаді охоронника.

08 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про звільнення за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, яку було отримано керівником ПП «Надія» ОСОБА_2 , що підтверджується особистим підписом останнього з печаткою ПП «Надія» на копії вказаної заяви. Окрім того, 09 липня 2019 року другий екземпляр вказаної заяви про звільнення та заяву про видачу довідки про роботу та заробітну плату відправлено позивачем на адресу відповідача: АДРЕСА_1 , цінним листом з описом вкладення (поштове відправлення № 409), який згідно трекінгу АТ «Укрпошта», був отриманий відповідачем 18 липня 2019 року.

17 липня 2019 року відповідачем було виплачено позивачу заробітну плату за попередній місяць роботи останнього.

ОСОБА_1 зазначав, що відповідачем до цього часу не здійснено розрахунок з позивачем, не видано трудову книжку і довідку про роботу та заробітну плату. 24 липня 2019 року позивачем був отриманий лист ПП «Надія» від 19 липня 2019 року за № 419 з вимогою надати в термін до 25 липня 2019 року письмові пояснення щодо відсутності позивача на робочому місці з 11 липня 2019 року по 19 липня 2019 року та докази наявності поважних причин такої відсутності.

29 серпня 2019 року позивач отримав поштове відправлення № 6615 з копією наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) № 141/3 від 09 серпня 2019 року.

Наказом № 141/3 від 09 серпня 2019 року директора ПП «Надія» ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звільнено з 09 серпня 2019 року з посади охоронника будівельного об`єкту КП 5169 на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України (за прогули). Підстава звільнення: доповідна записка заступника директора з охорони та безпеки ОСОБА_4 ; компенсація - 19 днів відпустки.

Позивач уважав звільнення незаконним, оскільки відповідачем не звільнено його згідно заяви останнього від 08 липня 2019 року. У зв`язку з невиконанням відповідачем законодавства про працю ОСОБА_1 просив: поновити його на роботі та стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 жовтня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

відповідач в своєму відзиві зазначає, що за результатами візуального огляду накладної АТ «Укрпошта» № 409, отриманої на запит ПП «Надія», та інших складених та підписаних ОСОБА_5 документів, виникли підстави вважати, що підпис в графі «(Підпис одержувача») та рукописний текст з зазначенням дати отримання «18.07.2019» в нижньому правому кутку накладної за № 409 ймовірно виконані ОСОБА_5 . За таких обставин, ПП «Надія» звернулось до Черкаського відділу поліції ГУНП в Черкаській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення. Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, відомості про вчинення кримінального правопорушення за заявою ПП «Надія» внесені 29 жовтня 2019 року за № 0005941 - правова кваліфікація частина перша статті 358 КК України. В ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження постановою слідчого Черкаського ВП ГУНП в Черкаській області Ходосовською О. В. від 14 лютого 2020 року призначено судову почеркознавчу експертизу. Згідно висновку експерта Черкаського НДЕКЦ МВС України № 1/261 від 05 березня 2020 року, підпис в графі «(Підпис одержувача») та рукописний текст з зазначенням дати отримання «18.07.2019» в нижньому правому кутку накладної № 409 виконані ОСОБА_5 - донькою позивача - ОСОБА_1 . В матеріалах справи відсутні і позивачем та представником позивача суду не надано доказів наявності у ОСОБА_5 повноважень на отримання кореспонденції для ПП «Надія» в період після звільнення останньої з посади юрисконсульта ПП «Надія» 02 листопада 2018 року. Докази передачі ОСОБА_5 отриманої останньою в ВПЗ 18001 Черкаси для ПП «Надія» заяви її батька - ОСОБА_1 про звільнення від 08 липня 2019 року ПП «Надія» в матеріалах справи відсутні і позивачем та представником позивача суду не надані. Тому позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт отримання відповідачем заяви позивача від 08 липня 2019 року про звільнення останнього за власним бажанням згідно частини третьої статті 38 КЗпП України;

докази надання позивачем письмових пояснень щодо відсутності останнього на робочому місці в період з 11 липня 2019 року по 19 липня 2019 року та докази наявності поважних причин такої відсутності в матеріалах справи відсутні і позивачем та представником позивача суду не надані;

на підприємстві відповідача відсутня первинна профспілкова організація, тому відповідно до статті 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення з підприємства, установи, організації, де немає первинної профспілкової організації;

докази надання позивачем письмових пояснень щодо відсутності останнього на робочому місці в період з 11 липня 2019 року по 19 липня 2019 року та докази наявності поважних причин такої відсутності в матеріалах справи відсутні і позивачем та представником позивача суду не надані;

таким чином, суд першої інстанції зробив висновки про те, що доводи ОСОБА_1 про неправомірність дій відповідача при звільненні позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та були повністю спростовані наданими відповідачем доказами та встановленими обставинами у справі.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 жовтня 2022 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обґрунтованість своїх вимог;

порушень трудового законодавства під час звільнення ОСОБА_1 з ПП «Надія» судом першої інстанції встановлено не було і колегія суддів апеляційного суду погодилась з таким висновком, оскільки матеріалами справи та встановленими обставинами у справі повністю підтверджено правомірність дій ПП «Надія» щодо звільнення позивача з займаної посади за пунктом 4 частини першої статті 41 КЗпП України;

апеляційний суд зазначив, що доводи апеляційної скарги, які зводяться лише до того, що суд першої інстанції неправомірно врахував висновок експертизи, який був проведений в рамках кримінального розслідування № 0005941, не дає підстав для визнання висновку суду незаконним, оскільки такий висновок експерта був досліджений та оцінений в сукупності з іншими доказами, в тому числі й висновком комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи, який вже був проведений в ході розгляду цивільної справи № 712/12889/19.

20 лютого 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 жовтня 2022 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 однією з підстав касаційного оскарження судових рішень зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга підлягає поверненню у цій частині з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення. Особа, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовує передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Формальна вказівка на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Особою, яка подала касаційну скаргу, не зазначено щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у цій частині.

Таким чином, особою, яка подала касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 жовтня 2022 року у складі судді: Борєйко О. М., та постанову Черкаського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року у в частині підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат