Справа №489/6509/21 Головуючий у 1-й інстанції Коваленко І. В.
Провадження № 22ц/812/126/23 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

5 квітня 2023 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої-судді: Ямкової О. О.,

суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В.,

із секретарем: Богуславською О.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та його представниці ОСОБА_2 ,

представника відповідача Ніколащенко С. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Акціонерне товариство «Українська залізниця»

(далі АТ «Українська залізниця»)

на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 9 листопада 2022 року, ухваленого під головуванням судді Коваленка І. В. в залі судових засідань в місті Миколаєві об 11 годині 30 хвилин зі складенням повного тексту по справі,

за позовом

ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця»

про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У грудні 2021 року подав заяву про збільшення вимог.

В обґрунтування позову та заяви зазначав, що він працював на посаді заступника начальника служби воєнізованої охорони Регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця», звідкіля його було звільнено з 6 вересня 2021 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України за скороченням штату.

Посилаючись на те, що звільнення є незаконним, так як: об`єктивних причин для скорочень не існувало; роботодавець завчасно не повідомив його про наступне вивільнення, не надав можливість визначитися з вакансіями, зокрема не ознайомив з усіма, що мали місце у товаристві; а профспілкова організація розглянула подання про його звільнення за його відсутністю, позивач просив задовольнити його вимоги у повному обсязі.

У відзиві на позов представник відповідача вважав вимоги такими, що не підлягають задоволенню, так як роботодавець виконав усі вимоги трудового законодавства, які підлягають застосуванню при звільненні, а саме: своєчасно попередили позивача про наступне вивільнення, запропонували списки вакантних посад, з обранням яких позивач не міг визначитися, направили подання для розгляду профспілкової організації.

У відповіді на відзив позивач наполягав на порушення відповідачем вимог трудового законодавства.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 9 листопада 2022 року позов задоволено частково, ухвалено про визнання незаконним та скасування наказу №648/ос від 6 вересня 2021 року та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника служби воєнізованої охорони Регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» з 7 вересня 2021 року. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 316 021 грн. 86 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Розподілені судові витрати. У іншій частині вимог відмовлено. Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

При ухвалені рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не здійснені усі заходи із наданням та належним ознайомленням з вакантними посадами на підприємстві, а також не дотримано порядку отримання згоди від профспілкової організації.

В апеляційній скарзі представник відповідача АТ «Укрзалізниця», посилаючись на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи в частині надання переліку вакансій та згоди на звільнення, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивач надав письмовий відзив, в якому вважав її доводи необґрунтованими.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 5 лютого 2019 року працював на посаді заступника начальника служби воєнізованої охорони регіональної філії «Одеська залізниця», звідки його звільнено на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України за скороченням штату.

До моменту звільнення ОСОБА_1 на підприємстві декілька разів запропоновано вакантні посади для ознайомлення та можливості переведення, а саме: у повідомлені №НОК-50/132 від 29 червня 2021 року шість вакантних посад за регіональним відділенням, у повідомлені №НОК-50/155 від 13 серпня 2021 року 847 вакантних посад, що вільні у штаті товариства; у листі №НОК-50/158 від 26 серпня 2021 року 159 вакантних посад на підприємстві та 6 вересня 2021 року за №НОК-03/189 перелік вакантних посад у кількості 510.

Отримавши повідомлення з переліком вакантних посад 29 червня 2021 року, позивач ОСОБА_1 не погодився з переводом на запропоновані вакантні місця, а при отриманні повідомлення 13 серпня 2021 року надав 17 серпня 2021 року згоду на переведення на вакантну посаду начальника загону НОР-2 регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця», яка на час підтвердження згоди позивачем вже була зайнята іншою особою. Тому позивачу ОСОБА_1 уповноваженими працівниками відповідача були запропоновані додаткові вакантні посади 26 серпня та 6 вересня 2021 року, з переліку яких він не обрав будь-яку посаду для надання згоди на переведення та мотивував це бажанням отримати посадові інструкції за усіма вакантними посадами для прийняття особистого рішення (т.1 а.с.50-178).

26 серпня 2021 року профспілковим комітетом Одеського загону воєнізованої охорони розглянуте подання директора регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» та надана згода на звільнення ОСОБА_1 із займаної посади за скороченням штату (т.1 а.с.170-172).

При вирішенні справи судом першої інстанції правильно встановлені обставини щодо наявності підстав для скорочення штату у регіональної філії, своєчасність повідомлення працівника про наступне вивільнення, з огляду на перебування його у відпустці та на лікарняному. Ці обставини справи не є предметом апеляційного перегляду, так як не є доводами апеляційної скарги відповідача.

В той же час, вважаючи, що відповідач запропонувавши працівнику велику кількість вакантних посад без надання посадових інструкцій за кожною посадою, утруднив вибір позивача належної посади, яка б відповідала його освіті та кваліфікації, та позбавив його можливості вибору вакантної посади у межах строку, який може перевищувати два місяці.

Проте з таким висновком погодитися неможна, оскільки він суперечить нормам матеріального права та обставинам справи.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина 2 статті 40 КЗпП України).

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49? КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49? КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

За обставинами справи встановлено, що відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення та виконав обов`язок надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення працівника. На вимогу працівника надати посадові інструкції на усі вакантні посади на підприємстві, роботодавець запропоновував позивачу визначити перелік бажаних посад, на які потрібно надати посадові інструкції, але працівник з ними не визначився та з 28 серпня по 3 вересня 2021 року відбув на лікарняний. При виході на роботу 6 вересня 2021 року та отримані додаткового переліку вакантних посад також не висловив бажання про перевід на жодну із вільних посад, і тому як особа, яка відмовилися від переводу був звільнений за скороченням штату.

Таким чином порушень частини 3 статті 49? КЗпП України щодо працевлаштування працівника роботодавцем не допущено, а навпаки, прийнято декілька заходів, направлених на дотримання прав та інтересів з пропозицій йому усіх вакантних посад, які мали місце на підприємстві до дня звільнення із зазначенням самої посади, її категорії, підрозділу та розміру заробітку.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідачем не виконано обов`язок, передбачений статтею 49? КЗпП України.

Також у відповідності до частини 1 статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 та пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

За матеріалами справи слідує, що позивач є членом Професійної спілки працівників Одеського загону воєнізованої охорони регіональної філії Одеської залізниці, внаслідок чого 13 серпня 2021 року роботодавцем на адресу голови профкому надіслано подання про надання згоди на звільнення працівника члена профспілкової організації. Це подання розглянуто на відповідному засіданні та 26 серпня 2021 року профспілкою надана згода на вивільнення працівника, в процесі якого профкомом не дотримана процедура виклику працівника на засідання та згода на звільнення позивача надано за його відсутністю.

Тому суд апеляційної інстанції при перегляді цивільної справи просив профспілку надати згоду (відмову в наданні згоди) на звільнення позивача у відповідності до вимог частини 9 статті 43 КЗпП України у присутності працівника з його належним викликом на засідання.

За витягом з протоколу засідання профкому №73 від 10 березня 2023 року профспілка повторно розглянула питання про надання згоди на вивільнення працівника у його присутності та вирішила задовольнити подання роботодавця та надати згоду на звільнення заступника начальника служби ОСОБА_1 за скороченням штату згідно пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Отже, рішення профспілки про надання згоди на звільнення позивача, яке надано суду на підставі частини 9 статті 43 КЗпП України є обґрунтованим у розумінні частини 2 та 3 статті 43 КЗпП України та частин 1-4 статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки розглянуто повторно у присутності працівника з конкретизацією правового обґрунтування законності звільнення.

Таким чином, суд першої інстанції, незважаючи на те, що повно дослідив обставини справи, дав їм неналежну правову оцінку та дійшов помилкового висновку про те, що звільнення позивача ОСОБА_1 відбулося з порушенням закону, а тому необґрунтовано задовольнив позов про скасування наказу та поновив позивача на роботі зі стягненням заробітку.

Таким чином, враховуючи межі та доводи апеляційної скарги відповідача, у відповідності до пункту 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, є усі підстави для скасування судового рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи категорію спору за положеннями статті 141 ЦПК України, судові витрати, понесені відповідачем, у зв`язку з подачею скарги слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 9 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без задоволення.

Компенсувати АТ «Українська залізниця» за рахунок держави сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги на підставі платіжного доручення №108 від 21 листопада 2022 року у розмірі 8 599 грн. 10 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді О. В. Локтіонова

С. Ю. Колосовський