Провадження № 22-ц/812/1014/23
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 вересня 2023 року м. Миколаїв

справа № 485/537/23

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

переглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргоюАкціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області, ухвалене 24 липня 2023 року під головуванням судді Квєтки І.А., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що 14 квітня 2006 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 був укладений договір про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки, а 26 березня 2010 року відповідачем було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг б/н, за яким останній отримав кредит у розмірі встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідно до умов цього договору ОСОБА_1 погодився, що заява позичальника разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами, становлять між ним та Банком договір про надання банківських послуг.

Посилаючись на викладене та порушення відповідачем своїх зобов`язань, що призвело до заборгованості за кредитним договором, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість, що станом на 04 квітня 2023 року складає 36752грн38коп., з яких: 29867 грн 54 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 6884 грн84коп. - заборгованість за простроченими відсотками.

Заочним рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 24 липня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просило рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі. Апелянт зазначав, що в п. 1.1. договору від 14 квітня 2006 року сторони погодили розмір відсоткової ставки за договором -3% в місяць із розрахунку 360 днів у році. Таким чином, підписавши договір відповідач добровільно погодився на такі умови кредитного договору, а суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про переплату боргу за кредитом, оскільки не врахував, що сторони погодили розмір відсоткової ставки, підписавши договір. Також звертає увагу, що відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не навів контррозрахунку, не заявив клопотання про проведення судової економічної експертизи, не надав жодного доказу на спростування боргу по кредиту, натомість заборгованість за тілом кредиту підтверджується випискою про рух коштів по картці відповідача, яка знаходиться в матеріалах справи та розрахунком заборгованості, що є належним доказом з урахуванням позиції Верховного Суду у постанові від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц. Судом також не було враховано висновки Верховного Суду викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 138/356/17 про те, що Банк має право вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Суд не з`ясував скільки кредитних коштів за весь час користування ними відповідач використав, а скільки сплатив на погашення боргу, а висновок суду, що розмір відсотків перевищує борг за тілом кредиту та заборгованість нібито відсутня ґрунтується на припущеннях. Також, на думку апелянта, судом не було враховано висновки Верховного Суду викладені у постановах від 26 жовтня 2022 року у справі № 334/2492/21, від 26 травня 2021 року у справі № 941/668/20.

Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК справа розглядається апеляційним судом без виклику учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом установлено і таке підтверджується матеріалами справи, що 14 квітня 2006 року між ЗАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого є АТ КБ "Приватбанк", та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №б/н про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки, за умовами якого було передбачено умови кредитування з використанням платіжної картки - Visa Classic Credit, на картковий рахунок було встановлено кредитний ліміт у розмірі 6500 грн., за користування кредитним лімітом сторони узгодили сплату процентів у розмірі 3% на місяць з розрахунку 360 днів на рік, на протязі 30 днів з моменту виникнення заборгованості проценти нараховуються за ставкою 0,01% річних. Порядок погашення кредиту визначено сплатою щомісячних платежів у розмірі 7% від суми заборгованості під кінець звітного місяця. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки, строк дії картки - два роки (а.с. 68).

З матеріалів справи вбачається, що на підставі вказаного кредитного договору ОСОБА_1 була видана кредитна картка за номером НОМЕР_1 терміном дії чотири роки 04/11 (а.с. 40).

26 березня 2010 року відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанк й на підставі вказаної заяви йому була надана кредитна картка "Універсальна" за номером НОМЕР_2 , термін дії 07/2015, що була отримана відповідачем 23 квітня 2010 року (а.с. 40, 67).

Всього протягом дії договору Банком було видано чотири кредитні картки, остання з яких має термін дії - 04/22 (а.с. 40).

Відповідно до наданої позивачем довідки кредитний ліміт на платіжні картки відповідача було встановлено Банком 16 травня 2006 року у сумі 6500,00 грн, який у подальшому зменшувався та збільшувався: 12 квітня 2007 року - 8000,00 грн.; 13 квітня 2007 року - 8000,00 грн., 26 грудня 2008 року - 4000,00 грн.; 17 грудня 2009 року - 5000,00 грн.; 18 грудня 2009 року - 5000,00 грн.; 27 вересня 2010 року - 6000,00 грн.; 15 березня 2011 року - 8000,00 грн.; 20 червня 2011 року - 10000,00 грн.; 30 вересня 2011 року - 8000,00 грн.; 27 червня 2013 року - 14500,00 грн.; 22 січня 2016 року - 14500,00 грн.; 08 лютого 2016 року - 13080,00 грн.; 26 лютого 2016 року - 12110,00 грн.; 23 травня 2017 року - 14000,00 грн.; 26 лютого 2019 року до 13380,00 грн.; 22 травня 2020 року - 13380,00 грн.; 02 червня 2020 року - 13380,00 грн.; 15 червня 2020 року - 13380,00 грн.; 30 червня 2020 року - 13380,00 грн.; 13 липня 2020 року - 13380,00 грн.; 24 липня 2020 року - 13380,00 грн.; 06 серпня 2020 року - 13380,00 грн.; 17 серпня 2020 року - 13380,00 грн.; 28 серпня 2020 року - 13380,00 грн.; 08 вересня 2020 року - 13229,65 грн.; 23 вересня 2020 року - 13229,65 грн.; 13 серпня 2021 року - 23000,00 грн.; 18 листопада 2021 року - 29000,00 грн.; 26 грудня 2022 року - 0,00 грн. (а.с. 39).

Позивач надав розрахунок, за яким заборгованість відповідача перед Банком за кредитним договором від 14 квітня 2006 року станом на 04 квітня 2023 року складає 36752,38 грн, з них: 29867,54 грн - заборгованість за тілом кредита, 6884,84 грн - заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 5-27).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно наданого Банком розрахунку станом на 01 квітня 2010 року відповідач ні поточної, ні простроченої заборгованості перед позивачем за кредитним договором від 14 квітня 2006 року не мав, підписана відповідачем 26 березня 2010 року анкета-заява не містить домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, а тому відсутні підстави вважати, що на день її підписання сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, що є підставою для відмови у стягненні з відповідача 6884,84 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом за недоведеністю. Також оскільки з 26 березня 2010 року відповідач сплачував проценти, сплату яких не було передбачено за зміненими умовами кредитування, та за рахунок сплачених відповідачем коштів на погашення кредиту відбувалося погашення процентів, то заборгованість відповідача перед позивачем за кредитом відсутня.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на нижчевикладене.

Так, відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника ОСОБА_1 від 26 березня 2010 року процентна ставка за користування кредитними коштами не зазначена.

У вказаній анкеті-заяві відповідача про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку зазначено, що він згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, він з ними ознайомлений і згоден. До позовної заяви Банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 41-66).

Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду, від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17).

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме наданий Банком до суду Витяг з Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи 26 березня 2010 року заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису ОСОБА_1 , тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного сторонами 26 березня 2010 року шляхом підписання заяви-анкети.

Встановивши наведені обставини суд першої інстанції вірно вважав, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України.

Отже відсутні підстави вважати, що укладаючи 26 березня 2010 року кредитний договір сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Вказані обставини правильно встановлені судом першої інстанції під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» процентів за користування кредитом на підставі укладеного сторонами 26 березня 2010 року кредитного договору, а тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні даних позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю, вірно врахувавши, що згідно наданого Банком розрахунку станом на 01 квітня 2010 року відповідач ані поточної, ані простроченої заборгованості як за тілом, так і за процентами перед позивачем за кредитним договором від 14 квітня 2006 року - не мав.

Колегія суддів не вбачає підстав для заперечення такого висновку, тому що він ґрунтується на правильно встановлених обставинах справи, на підставі повно та всебічно досліджених доказах, оцінених судом в їх сукупності та взаємозв`язку, та відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17).

Аргументи апеляційної скарги щодо неправильності таких висновків суду суперечать встановленим обставинам справи, наведеним положенням закону та зазначеному висновку Великої Палати Верховного Суду, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Посилання апеляційної скарги на те, що судом не було враховано, що в п. 1.1. кредитного договору від 14 квітня 2006 року сторони погодили розмір відсоткової ставки за договором -3% в місяць, не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що укладаючи 26 березня 2010 року кредитний договір сторони не погодили у належній формі ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

При цьому колегія суддів звертає увагу кредитний договір від 14 квітня 2006 року не має умов щодо можливості його пролонгації, а укладений сторонами 26 березня 2010 року кредитний договір не має посилань на те, що він є додатковою угодою до кредитного договору від 14 квітня 2006 року.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що визначені кредитним договором від 14 квітня 2006 року умови кредитування, зокрема щодо процентів за користування кредитними коштами, розповсюджуються і на умови кредитування за укладеним сторонами договором від 26 березня 2010 року шляхом підписання анкети-заяви.

Доводи апелянта про те, що відмовивши у стягненні процентів за користування кредитом, суд взагалі позбавив позивача права на стягнення процентів за користування кредитними коштами, пов`язані з невірним розумінням підстав відмови в позові в цій частині.

Висновків про безпроцентні умови кредитування мотивувальна частина оскаржуваного судового рішення не містить.

За нормами цивільного законодавства, проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

При розгляді цієї справи суд не встановив узгоджених умов щодо сплати процентів при укладенні кредитного договору 26 березня 2010 року, тобто підстав для застосування договірних розмірів процентів.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК, якою закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами, розрахованих виходячи з рівня облікової ставки НБУ відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позивач не заявляв.

Щодо наведеного судом розрахунку заборгованості за кредитом, який проведений виходячи із різниці отриманих та повернутих позичальником кредитних коштів, то у зв`язку із тим, що суд виходив із недоведеності досягнення сторонами домовленості стосовно сплати процентів, відсутні підстави вважати такий розрахунок помилковим. Так, з розрахунку позивача та виписки з карткового рахунку вбачається, що збільшення заборгованості за тілом кредиту зокрема відбувалось за рахунок направлення сплачених відповідачкою коштів на погашення процентів, нарахування яких та конкретний розмір не було узгоджено сторонами, що є порушенням умов договору.

При цьому суд першої інстанції вірно врахував, що з 26 березня 2010 року відповідач сплачував проценти, сплату яких не було передбачено за зміненими умовами кредитування, розмір яких станом на 31 травня 2015 року складає 13188.19 грн. та за рахунок кредиту з 01 червня 2015 року відбувалося погашення процентів на загальну суму 31175, 62 грн., що відображено у розрахунку в колонці "відсотки, погашені за рахунок кредиту", та згідно з наданою Банком випискою з карткового рахунку позичальника, сплату яких не передбачено договором, а всього процентів у сумі 44363,8 грн., а тому заборгованість відповідача перед позивачем за кредитом відсутня.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заявлені позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» є необґрунтованими, оскільки наявність заборгованості ОСОБА_1 перед Банком, про стягнення якої просить позивач, не доведена.

Висновки суду першої інстанції не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, викладених у постановах, на які посилається АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в апеляційній скарзі, а тому доводи апеляційної скарги про їх неврахування судом є безпідставними.

Отже, апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, суд вирішив справу згідно з нормами матеріального права, які підлягали застосуванню за даними правовідносинами, дав належну правову оцінку доказам і дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позову, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на результати апеляційного перегляду справи відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення, а заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 24 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 29 вересня 2023 року.