Справа № 444/3163/20 Головуючий у 1 інстанції: Мікула В.Є.
Провадження № 22-ц/811/5/23 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року м.Львів

Справа 444/3163/20

Провадження № 22ц/811/5/23

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Салата Я.І.

з участю: прокурора Цинайко Н.І.

розглянув справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Жовківського районного суду Львівської області, ухвалене у м. Жовква 12 вересня 2022 року у складі судді Мікули В.Є., у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Відділу поліції № 2 ЛРУП № 1 у Львівській області, Жовківської окружної прокуратури Львівської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої бездіяльністю правоохоронних органів при розслідуванні кримінальної справи, -

встановив:

24 листопада 2022 року ОСОБА_1 в інтересах недієздатного ОСОБА_2 звернувся до суду з цим позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що являється потерпілим у кримінальному проваджені № 40000043, внесеному до ЄРДР 8 травня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України. Досудове слідство в даному провадженні здійснювали слідчі Жовківського ВП Кам`янко-Бузького ВП ГУНП у Львівській області під процесуальним керівництвом Червоноградської місцевої прокуратури. Зазначає, що слідчий Жовківського ВП не розглядав його клопотання своєчасно, не проводив слідчих дій, не виконував вказівок прокурора, не виконував постанови слідчих суддів та інше. Керівник органу досудового розслідування не організував належним чином ефективне досудове слідство, не надавав жодних вказівок слідчому, не приймав заходів дисциплінарного впливу до слідчого, який неефективно проводив досудове розслідування, клопотання про відведення слідчого ігнорував, хоча для цього було достатньо підстав. Процесуальний керівник - прокурор Червоноградської місцевої прокуратури Буряк А. не здійснював належного процесуального керівництва, погоджував незаконні постанови слідчого про припинення провадження, не надавав слідчому процесуальних вказівок щодо організації ефективного та належного досудового слідства, внаслідок чого досудове слідство фактично не проводилося, були порушені всі розумні та допустимі строки проведення досудового розслідування. Вказує, що бездіяльністю слідчого Жовківського ВП Кам`янко-Бузького ВП ГУНП у Львівській області Балащука А.Р. та прокурора Червоноградської місцевої прокуратору Буряка А. йому завдано не тільки моральної але й матеріальної шкоди. Зважаючи на те, що через їх бездіяльність та неналежне досудове розслідування він вимушений відшкодовувати кошти, які б не повинен був відшкодовувати якби досудовим слідством було встановлено ким і коли було викрадено ухвалу Жовківського районного суду Львівської області від 17 лютого 2000 року (кримінальне проваджені № 40000043 внесене до ЄРДР 8 травня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, по якому він визнаний потерпілим). Вважає, що йому заподіяно збитки, які мають відшкодувати відповідачі.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 12 вересня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 . Вказує, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції з підстав порушення судом норм процесуального права. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на доводи позовної заяви.

17 лютого 2023 року Жовківська окружна прокуратура подала відзив на апеляційну скаргу, у якому вказує, що апеляційна скарга та прохання про скасування рішення суду першої інстанції і задоволення позову є необґрунтованою. Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Законний представник (опікун) недієздатного ОСОБА_2 - ОСОБА_1 та представник Відділу поліції № 2 ЛРУП № 1 у Львівській області в судове засідання не з`явилися, хоча про розгляд справи повідомлені належним чином, що підтверджується відомостями про вручення судової повістки ОСОБА_1 та довідкою про доставку електронного листа від 9 березня 2023 року; про причини неявки суд не повідомили, заяви про відкладення розгляду справи не подали.

Апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність поважних причин неявки законного представника позивача та представника відповідача в судове засідання та ухвалив проводити розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що 8 травня 2013 року до ЄРДР внесено відомості про кримінальне правопорушення №40000043 за ознаками ч.1 ст. 357 КК України. Позивач є потерпілим у вказаному кримінальному провадженні.

В процесі проведення досудового розслідування у згаданому кримінальному провадженні проводились слідчі дії та приймались процесуальні рішення слідчим, прокурором, слідчим суддею.

Згідно постанови дізнавача СД відділу поліції № 2 Львівського районного управління поліції № 1 ГУ НП у Львівській області Федюри Т.І. від 31 серпня 2022 року про закриття кримінального провадження, згідно якої кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000043 від 8 травня 2013 року, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

На обґрунтування позовних вимог позивач, посилаючись на статті 1166,1167,1173,1174 ЦК України, вказує, що з моменту реєстрації кримінального провадження в ЄРДР 8 травня 2013 року протягом тривалого часу (майже сім років) досудове розслідування у ньому безпідставно затягувалось та не проводився необхідний комплекс слідчих дій, передбачених КПК України, ігнорувались ініційовані ним клопотання, слідчими не виконувались ухвали слідчого судді та вказівки прокурора у межах кримінального провадження, допускалися численні помилки, не здійснювалось збирання доказів, тощо. Неодноразово у даному кримінальному провадженні виносились ухвали про його закриття з подальшим скасуванням таких.

Оскаржуване рішення мотивовано наступним.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, ст. ст. 1173, 1174 ЦК України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень незалежно від вини цих органів чи посадових осіб.

Згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Відповідно до ст. 1167 цього Кодексу моральна шкода, завдана фізичній або юридичні особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

Разом із цим незаконність рішення, дій чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена, а вина в цьому випадку презюмується. Так, зокрема, належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності відповідача відносно позивача могло б бути відповідне судове рішення суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб відповідних органів, інші докази. Натомість у даній справі протиправність дій відповідача відносно позивача не підтверджена жодним доказом, як і не є предметом спору, а відтак суд не в праві оцінювати законність дій відповідача щодо позивача під час проведення перевірки.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавала та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому саме позивач у цій справі повинен був довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

При цьому, як зазначив Верховний Суд у справі № 686/27967/19 (постанова від 19 травня 2021 року) сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності.

Саме по собі скасування (в т.ч. неодноразове) процесуальної постанови слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про безумовну неправомірність дій відповідача і завдання такими діями шкоди позивачу, оскільки таке повинно підтверджуватись обвинувальним вироком суду чи іншого рішення суду, в якому встановлено факт незаконності відповідних процесуальних дій. Окрім цього, задоволення процесуальних звернень спрямоване на забезпечення повноти та об`єктивності здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, тому сама по собі ухвала слідчого судді про задоволення скарги не є правовою підставою для відшкодування учасникам кримінального провадження моральної шкоди.

Такий висновок узгоджується із висновками Європейського суду з прав людини, викладеними у рішеннях у справі «Перна проти Італії» (Perna v.Italy) від 25 липня 2001 року та у справі «Білуха проти України» від 9 листопада 2006 року, де зазначено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію (в т.ч. як відшкодування моральної шкоди) за шкоду, завдану особі.

Колегія суддів також враховує наступне.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що шкоду йому завдано незаконними діями та бездіяльністю органу досудового розслідування та прокуратури.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб, зокрема, органу досудового розслідування, прокуратури, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу розслідування і прокуратури відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Питання про відшкодування моральної шкоди в такому випадку має вирішуватися виходячи із наданих сторонами доказів на підтвердження обставин, що входять до предмету доказування та з урахуванням принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства згідно з якими кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третьої статті 12 ЦПК України), а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Матеріали справи не містять і позивач не надав доказів на підтвердження незаконності проведення заходів органами досудового розслідування і прокуратури.

Позивачем не було надано належних і допустимих доказів завдання йому моральної шкоди діями чи бездіяльністю органу досудового розслідування і прокуратури та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Обов`язковою умовою для можливості відшкодування моральної шкоди судом має бути доведення у належний процесуальний спосіб фактів настання такої шкоди, протиправності дій, що призвели до неї, а також наявності між цими фактами причинно-наслідкового зв`язку.

Встановивши, що позивач не довів достатніми та допустимими доказами факт завдання йому діями, бездіяльністю чи рішеннями органу досудового розслідування і прокурора моральної шкоди та її розміру, а також наявність причинного зв`язку між шкодою і такими діями, бездіяльністю чи рішеннями, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у позові.

З висновками суду, які відповідають встановленим обставинам справи, належить погодитися, оскільки судом правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись: ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 12 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 4 квітня 2023 року.

Головуючий______________________Т. І. Приколота

Судді: ________________ Мікуш Ю.Р. ______________ Р.В. Савуляк