Номер провадження: 22-ц/813/1229/23
Справа № 496/2535/17
Головуючий у першій інстанції Пендюра Л. О.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 грудня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Пендюри Л.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання забудовниками та спільної сумісної власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину житлового будинку, визначення часток в натурі, визнання дозволу на виконання будівельних робіт недостовірним,

встановив:

02.08.2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та змінивши позовні вимоги, просили суд:

- визнати в порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право забудовника 1/2 частини житлового будинку площею 315,9 кв.м. по АДРЕСА_1 ;

- визначити в натурі для проживання частину житлового будинку АДРЕСА_1 , кімнати 1-14, 1-15, 1-16, 1-20; І поверх 1-1, 1-2, 1-3, 1-6; ІІ поверх 1-7, 1-8, 1-13, 1-9 по схемі експерта ОСОБА_6 ;

- визнати право спільної сумісної власності на земельну ділянку 0,66 га по АДРЕСА_1 ;

- виділити в натурі земельну ділянку площею 0,66 га по АДРЕСА_1 , згідно висновку експерта Долгіх М.Є.;

- визнати дозвіл №233, виданий 12.12.2005 року на виконання будівельних робіт, недостовірним.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син позивачів - ОСОБА_5 . Після смерті сина залишилося спадкове майно: двоповерховий житловий будинок з цокольним поверхом площею 315,9 кв.м та земельна ділянка площею 0,13 га, цільове призначення якої: для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд, які знаходяться по АДРЕСА_1 .

Позивачі посилалися на те, що будівництво вказаного будинку проводилося на підставі дозволу №330, виданого 18.10.1990 року Великодальницькою сільською радою, Біляївського району, Одеської області, за кошти позивачів, а майно, набуте батьками і дітьми належить їм на праві спільної сумісної власності відповідно до ст. 175 СК України.

Будівництво було завершено у 1995 році, а 24.12.1995 року будинок передано в експлуатацію, тобто до одруження сина з відповідачкою ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ).

Будинок не добудовувався та не перебудовувався.

Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 22.12.2011 року за позивачами визнано право власності на 1/4 частину земельної ділянки площею 0,13га, розташовану по АДРЕСА_1 , та яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (т.1, а.с.44-47).

Позивачі посилались на те, що матеріали справи містять належні докази для спадкування нерухомості, а саме: державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД №008319; дозвіл Біляївської ради народних депутатів №330 від 18.10.1990 року; довідка Великодальницької сільської ради №3613 від 23.11.2012 про внесення в 1995 році в погосподарську книгу будинку по АДРЕСА_1 ; технічний паспорт на вказаний будинок, заява про прийняття спадщини. Враховуючи викладене, позивачі просили їх позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01.12.2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були задоволені частково (т.2, а.с.104-110).

Визнано незаконним та скасовано дозвіл на виконання будівельних робіт №233 від 12.12.2005 року, виданий Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Біляївської райдержадміністрації ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (до одруження - ОСОБА_8 ) на виконання будівельних робіт з нового будівництва індивідуального житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В первісній апеляційній скарзі позивачі Баланови ставили питання про скасування рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01.12.2020 року, в частині незадоволених вимог, ухвалення нового рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.114-116).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.04.2021 року вказана апеляційна скарга була повернута апелянтам через неусунення недоліків апеляційної скарги, про що зазначено в ухвалі того ж суду від 29.03.2021 року (т.2, а.с.132-134, 145-146).

В новій апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ставлять питання про скасування рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01.12.2020 року, в частині незадоволених вимог, ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, за виключенням визнання незаконним і скасування дозволу на виконання будівельних робіт № 233 від 12.12.2005 року з нового будівництва індивідуального житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.149-151).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.06.2021 року апеляційне провадження по даній апеляційній скарзі на рішення суду було відкрито (т.2, а.с. 167-168).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01.12.2020 року залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення (т.2, а.с.188-189).

Вирішуючи питання про слухання справи в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання (т.2, а.с. 204-205, 207, 209, 210).

Колегія суддів також враховує заяву представника ОСОБА_3 адвоката Друганової В.А. про розгляд справи за їх відсутності (т.2, а.с. 213-214).

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 11.01.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 23.01.2023 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше ніж півтора року (т.2, а.с. 167-168), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину будинку, визначення в натурі для проживання в житловому будинку, визнання за позивачами права спільної сумісної власності на земельну ділянку, суд першої інстанції виходив з недоведеності цих вимог (т.2, а.с.104-110).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 05.03.2015 року (т.1, а.с. 48-51), залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06.12.2016 року (т.1, а.с. 37-41), у цивільній справі №1506/6222/2012 за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 визнано в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 за кожним право власності на 1/4 частину житлового будинку загальною площею 115,63 кв.м, житловою площею 65,90 кв.м з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 ; виділено в натурі згідно запропонованих у висновку судової будівельно-технічної експертизи варіантів поділу (виділу) по 1/4 частині земельної ділянки площею 0,29 га цільового призначення «для ведення особистого селянського господарства», що знаходиться в с. Усатове, Нерубайської сільської ради, Біляївського району Одеської області.

З ухвали апеляційного суду Одеської області від 06.12.2016 року вбачається, що рішенням Великодальницької сільської ради від 27.09.1990 року №3 ОСОБА_5 надано земельну ділянку площею 1300 кв.м, розташовану по АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку.

Біляївською районною державною адміністрацією на підставі рішення від 18.10.1990 року №330 ОСОБА_5 видано будівельний паспорт на будівництво житлового будинку житловою площею 65,90 кв.м з п`яти кімнат з надвірними будівлями.

Згідно акту введення в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального житлового будинку, затвердженого головою Великодальницької сільської ради 24.12.1995 року, у забудовника ОСОБА_5 прийнято закінчений будівництвом будинок у два поверхи з підвалом, що складався з 5 кімнат загальною площею 115,63 кв.м корисною площею 65,90 кв.м.

ОСОБА_5 , 1966 року народження, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спадкоємцями першої черги спадкоємців за законом до майна померлого у 2006 році ОСОБА_5 відповідно до положень ст. 1261 ЦК України є батьки: ОСОБА_1 , 1939 року народження, ОСОБА_2 , 1946 року народження, дружина ОСОБА_3 , 1976 року народження, син ОСОБА_4 , 1998 року народження.

Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину, зокрема, на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 відмовлено з підстав відсутності правовстановлюючого документу на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_5 (т.1, а.с. 37-41).

Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 22.12.2011 року у цивільній справі №2-23/11, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.04.2012 року, визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності за кожним, крім іншого:

на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,13 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої по АДРЕСА_1 ;

визнано незаконним та скасовано рішення виконкому Великодальницької сільської ради від 23.02.2006 року №22, в частині видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_5 ;

скасовано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , видане виконкомом Великодальницької сільської ради 12.04.2006 року на ім`я ОСОБА_5 ;

відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання житлового будинку по АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (т.1, а.с.44-47).

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 25.11.2014 року в справі №496/763/14-ц встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з 13.11.1996 року по 12.08.2005 року без реєстрації шлюбу; визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за кожним окремо в порядку спадкування після смерті чоловіка та батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/4 частку будівельних матеріалів, які були використані для будівництва житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 ; у решті позовних вимог відмовлено.

Однак, рішенням апеляційного суду Одеської області від 29.01.2015 року рішення Біляївського районного суду Одеської області від 25.11.2014 року, в частині відмови у визнанні житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та його поділ, визнання в порядку спадкування за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності на 1/4 частину за кожним будівельних матеріалів, відмови у спадкуванні прав та обов`язків забудовника, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення - про часткове задоволення вимог, а саме: визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/4 частину за кожним на житловий будинок загальною площею 115,63 кв.м, житловою площею 65,90 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 ; відмовлено у задоволенні вимог про визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та його поділ, визнання в порядку спадкування права власності за кожним на 1/4 частку будівельних матеріалів, про спадкування прав та обов`язків забудовника (т.1, а.с.149-154).

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 05.03.2015 року, яке ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06.12.2016 року залишено без змін, визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кожним право власності на 1/4 частину житлового будинку загальною площею 115,63 кв.м, житловою площею 65,90 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 ; виділено в натурі згідно запропонованих у висновку судової будівельно-технічної експертизи варіантів поділу (виділу) по 1/4 частці земельної ділянки площею 0,29 га цільового призначення «для ведення особистого селянського господарства», що знаходиться в с. Усатове, Нерубайської сільської ради (т.1, а.с.37-41, 48-51).

Оскільки, за змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, то вищевказані обставини вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У пункті 8 постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини.

Таким чином, вищевказаними судовими рішеннями встановлено, що спадщина після смерті ОСОБА_5 відкрилася на житловий будинок, саме площею 115,63 кв.м, житловою площею 65,90 кв.м, а не на будинок площею 321,9 кв.м, як зазначають позивачі і заявники апеляційної скарги у даній справі.

Як вбачається з виписки № 55 від 11.01.2019 року із погосподарської книги №23, сторінка № НОМЕР_1 , власником житлового буд. АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказаний будинок складається з одного двоповерхового будинку з надвірними спорудами: огорожа, рік побудови 1995 рік, загальна площа будинку 321,90 кв.м, житлова площа 177,90 кв.м (т.1, а.с.194).

Згідно технічного паспорту від 14.03.2006 року житловий будинок АДРЕСА_1 має загальну площу 321,9 кв.м та житлову 177,9 кв.м (т.1, а.с.31-36).

Відповідно технічного паспорту від 01.10.2015 року загальна площа вказаного житлового будинку складає 314,4 кв.м, а житлова 229,6 кв.м. У примітках вказаного технічного паспорту зазначено, що загальна площа будинку була збільшена на 198,77 кв.м, а житлова - збільшена на 163,7 кв.м. (т. 1, а.с.26-29).

У своїй постанові від 09.06.2020 року Верховний Суд у справі № 347/2273/17 вказав, що якщо будівництво об`єкта нерухомого майна здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини на підставі статті 1216 ЦК України.

В матеріалах даної справи міститься дозвіл № 233 від 12.12.2005 року на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на виконання будівельних робіт з нового будівництва індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд у буд. АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 115).

Однак, рішенням суду від 01.12.2020 року у даній справі зазначений дозвіл на виконання будівельних робіт визнано незаконним та скасовано. Рішення суду від 01.12.2020 року в цій частині учасниками справи не оскаржено.

Інших доказів про надання відповідними органами дозволу ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на реконструкцію спірного нерухомого майна, матеріали справи не містять.

Таким чином, враховуючи, що реконструкція спірного житлового будинку проводилася без надання дозвільних документів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання за ними права забудовника в порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_5 на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 315,9 кв.м.

Крім того, як вбачається із позовної заяви, позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 також заявлені вимоги про:

- визначення в натурі для проживання частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , кімнати 1-14, 1-15, 1-16, 1-20; І поверх 1-1, 1-2, 1-3, 1-6; ІІ поверх 1-7, 1-8, 1-13, 1-9 по схемі експерта ОСОБА_6 ;

- виділити в натурі земельну ділянку площею 0,66 га по АДРЕСА_1 , згідно висновку експерта Долгих М.Є.

На підтвердження своїх вимог позивачами суду першої інстанції було надано поверховий план житлового будинку АДРЕСА_1 з підписом та відтиском печатки експерта Солодовнікової Л.М., а також схему поділу вказаного житлового будинку, на якій міститься відтиск печатки експерта ОСОБА_9 та його підпис (т.1, а.с. 204, 205).

Також позивачами суду першої інстанції надана вступна частина висновку експерта № 24-12/12 судової будівельно-технічної експертизи експерта Долгих від 24.12.2013 року (т.1, а.с. 18), фототаблиця (т.1, а.с.19), варіант № 1 виділення в натурі по 1/4 частини земельної ділянки площею 13 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с 20). Тобто позивачами наданні окремі частини експертного висновку від 24.12.2013 року.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються у тому числі висновками експертів .

За правилами ч. 1 ст. 102 ЦПК України висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків (ч.ч. 4, 6-7 ст. 102 ЦПК України).

Враховуючи, що позивачами суду першої інстанції надані лише фрагменти висновків експертних досліджень, що в сенсі ст.ст. 76-79 ЦПК України не можуть вважатися належними та допустимими доказами, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв їх до уваги та відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Що стосується вимог апеляційної скарги щодо стягнення з відповідачів вартості компенсаційних витрат у сумі 245 183,00 грн. для приведення частини спірного будинку у відповідність до вимог ДБН, то колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки зазначені вимоги не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду не виявлено і сторонами не надано таких нових доказів в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23.01.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева