МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 484/2961/22
Провадження № 22-ц/812/259/23
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання Ковальським Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Корнацьких" на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Шикері І.А. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Корнацьких" про дострокове припинення договору оренди земельної частки (паю), стягнення орендної плати,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2022 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Соцьку С.О. звернувся до суду з позовом до ТОВ "Агрофірма Корнацьких" про дострокове припинення договору оренди земельної частки (паю), стягнення орендної плати.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ОСОБА_1 є власником земельної частки (пай) площею 4,78 умов. кад. га розташованої в межах Первомайського району (колишня Кам`янобалківська сільська рада) Миколаївської області на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.04.2000 року за № 3-517 після смерті ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 уклав договір оренди земельної частки (пай) з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» строком на 50 років відповідно до сертифікату МК № 0035613, який зареєстрований в Книзі реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) по Кам`янобалківській сільській рад1 02.03.2010 року за № 131.

Згідно договору позивач передав відповідачу в оренду земельну частку (пай). Відповідно до умов договору за користування земельною часткою (пай) орендар повинен сплачувати орендну плату щорічно до 26 грудня того року, за який здійснюється розрахунок по орендній платі.

Форма оплати і розмір платежів можуть щороку погоджуватися між сторонами шляхом внесення змін або доповнень до цього договору.

Відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання за договором оренди, так як не сплатив орендну плату за 2020-2021 роки, що свідчить про систематичність.

Невиплата орендної плати в 2020-2021 роках підтверджується даними відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 17.08.2022 року.

Так, згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів, позивачу за 2020 рік нараховано орендної плати 4864,72 грн, виплачено 0 грн, утримано податків 875,65 грн; за 2021 рік нараховано - 3698,50 грн, виплачено - 0 грн, утримано податків - 665,73 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості за 2020-2021 роки після утримання податків складає 7021,84 грн.

Проаналізувавши положення ст. 2, 13, 15, 21, 22, 24, 25, 32 Закону України «Про оренду землі», ст. 141 ЗК України, посилається на те, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати. Несплата орендної плати в терміни передбачені договором оренди є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє орендодавця можливості отримувати орендну плату за користування його власністю.

Відповідна до змісту ст. ст. 629, 526, 530 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами і зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору.

Сплата орендної плати є обов`язком відповідача відповідно до умов договору оренди.

Відповідно до ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Посилаючись на викладене, позивач просив достроково розірвати договір оренди земельної частки (пай) укладений між ним та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» площею 4,78 умов. кад. га відповідно до сертифікату серії МК №0035613 терміном на 50 років, розташованої в межах Кам`янобалківської сільської ради (нині Первомайська міська рада) Первомайського району Миколаївської області, який зареєстрований в Книзі реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) по Кам`янобалківській сільській раді 02.03.2010 року за №131, а також стягнути заборгованість по орендній платі в сумі 7021,84 грн та судові витрати.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Достроково розірвано договір оренди земельної частки (пай), укладений 28.12.2009 між ОСОБА_1 та ТОВ "Агрофірма Корнацьких", площею 4,78 умовних кадастрових гектарів, відповідно до сертифікату серії МК № 0035613, терміном на 50 років, розташованої в межах території Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, який зареєстрований в Книзі реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) по Кам`янобалківській сільській раді 02.03.2010 за № 131.

Стягнуто з "Агрофірма Корнацьких" на користь ОСОБА_1 заборгованість по орендній платі, в сумі 7021 грн 84 коп. та витрати по сплаті судового збору, в сумі 1984 грн 80 коп.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ТОВ «Агрофірма Корнацьких» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду від 22 грудня 2022 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

Відповідно до підпункту 2.2. пункту 2 Договору оренди земельної частки (паю) за користування вказаною у Договорі земельною часткою орендар сплачує орендодавцю щороку орендну плату у грошовій формі у розмірі 3 (три) відсотки від грошової оцінки земельної частки (паю), яка передається орендодавцем в користування орендарю, що в грошовому вигляді складає 1211 грн 77 коп.

Згідно зі статтею 531 ЦК України боржник має право виконати свій обов`язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

З огляду на частину першу статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Враховуючи ту обставину, що орендодавці не завжди реагують на вжиті апелянтом заходи щодо отримання орендної плати, не звертаються та не отримують орендну плату, в порушення умов договорів оренди землі, апелянтом нараховується орендна плата у більшому розмірі, що дає можливість перекриття майбутніх переодів.

Вказує, що згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників про джерела/суми виплачених доходів та утримання податків, у 2019 році апелянтом нараховано позивачу орендну плату в сумі 6698,16 грн, утримано податків 1205,67 грн, та ВЗ 100,48 грн = 5392.00 грн.

В той же час, матеріали справи не містять доказів внесення сторонами змін до Договору оренди земельної частки (паю) щодо збільшення розміру орендної пати, а від так вона має становити 1211 грн 77 коп.

Таким чином, отримана позивачем орендна плата за 2019 рік перекриває майбутні періоди, а саме 2020-2021 роки.

Чинне законодавство про оренду землі не містить заборони сплати орендної плати за майбутні періоди користування земельною ділянкою. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року в справі № 321/329/17 (провадження № 61-16545св18) та від 20 листопада 2019 року у справі № 704/236/17 (провадження № 61- 32303св18), від 22 січня 2020 року у справі № 387/193/19 (провадження № 61- 15879св19).

Проте, судом першої інстанції не було враховано вказану обставини, що і вплинуло на прийняття, на думку апелянта, незаконного рішення.

Крім того, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов до висновку, що матеріали справи не містять даних про умисне ухилення позивача від отримання орендної плати та вчинення будь-яких дій з боку відповідача для належного виконання ним обов`язку щодо сплати орендної плати.

Апелянт вважає такий висновок помилковим та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки згідно з пунктом 4 частини другої статті 532 ЦК України, якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться за грошовим зобов`язанням - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов`язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов`язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов`язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов`язаних із зміною місця виконання.

Апелянтом вживалися заходи щодо отримання позивачем орендної плати, про що свідчить наявний в матеріалах справи лист за №121/юр. від 25.03.2021 року. Проте, позивачем вказаний лист було проігноровано.

За приписами частини першої статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Зазначає, що у даному випадку доречним є висновок Миколаївського апеляційного суду, викладений у постанові від 15 грудня 2022 року у справі №479/227/22.

Відповідно до п.3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. З ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Водночас відповідно до ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин 2-5 ст. 13 цього Кодексу, зокрема відмовити у захисті права, яким особа зловживала.

Не підлягає задоволенню позов, спрямований на одержання судового захисту права, яким позивач зловживав. Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 641/9904/16-ц (провадження № 61-22378св19).

Натомість судом першої інстанції не було надано жодної правової оцінки факту вжиття апелянтом заходів щодо сплати орендної плати позивачу, що і вплинуло на прийняття необґрунтованого рішення.

Також апелянт вважає, що судом першої інстанції порушено норми статей 76, 77, 78, 229, 263, 265 ЦПК України, оскільки не було надано належної правової оцінки: листу ТОВ «Агрофірма Корнацьких» за№121/юр. від 25.03.2021; Договору оренди земельної частки (пай), укладеного 28.12.2009 між ОСОБА_1 та ТОВ "Агрофірма Корнацьких", площею 4,78 умовних кадастрових гектарів, відповідно до сертифікату серії МК № 0035613, зареєстрованого в Книзі реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) по Кам`янобалківській сільській раді 02.03.2010 за № 131; Відомостям з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків про нарахування та виплата позивачу орендної плати.

Позивач через свого представника ОСОБА_3 звернувся до суду з відзивом на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки при ухваленні рішення, суд першої інстанції не допустив порушення норм матеріального і процесуального права у спірних правовідносинах, які б давали підстави для скасування судового рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт, були предметом дослідження суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції правильно виходив з того, що систематична несплата орендної плати у строки передбачені договором за користування земельною часткою (пай), тобто систематичне порушення умов договору оренди є підставою для розірвання такого договору.

Відповідно до положень ст. 526, 530, 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами і зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

П. 2.2 договору, зокрема, визначено, що орендна плата вноситься щорічно в строк до 26 грудня року, за який здійснюється розрахунок по орендній платі.

Згідно, довідки від 06.02.2023 року про нарахування та виплату орендної плати ОСОБА_1 , виданої ТОВ «Агрофірма Корнацьких», у 2020 році нараховано орендної плати 4864,72 грн, у 2021 році - 3698,50 грн, у 2020 році - 3698,50 гри, яка була виплачена у січні 2023 року.

Відповідач не надав жодного доказу на підтвердження факту спроби сплатити орендну плату в строки передбачені договором. Матеріалами справи також спростовуються доводи апеляційної скарги про порушенню судом першої інстанції принципу змагальності судового процесу через ненадання, на думку апелянта, жодної правової оцінки діям відповідача щодо вжиття заходів по виплаті орендної плати.

Вважає, що наданий відповідачем лист від 25.03.2021 року не є доказом, що відповідач вживав заходи щодо виплати своєчасно орендної плати у попередні роки, та якимось чином намагався виконати свій обов`язок по сплаті орендної плати за період 2020-2021 років, але не мав змогу це зробити через створення перешкод позивачем або з інших поважних причин. Більш того, відповідач не надав доказів, що вказаний лист був відправлений останнім та отриманий позивачем.

Також вважає, що не заслуговують на увагу і доводи відповідача, що він нібито нараховував орендну плату в більшому розмірі ніж передбачено договором оренди у 2019 році, що перекриває майбутні платежі за 2020-2021 роки, оскільки нарахування орендної плати в 2020-2022 роках спростовує доводи апелянта, що орендна плата у 2019 році в сумі 6697 грн виплачена наперед за 2020-2021 роки.

Крім того, умовами спірного договору передбачена можливість переглядати розмір орендної плати в разі необхідності але не частіше ніж один раз на рік.

Орендар не погоджував з орендодавцем перенесення терміну виплати орендної плати. Відповідно до умов договору така виплата наперед в інші терміни повинна бути погоджена письмово (ст. 3 договору) сторонами.

Таким чином, доводи апелянта, що сплати орендної плати у 2019 році в більшому розмірі ніж передбачено договором, є виплатою орендної плати наперед за 2020-2021 роки не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи не підтверджуються належними та допустимими доказами та спростовуються нарахуванням її у 2020-2022 роках та виплатою.

Крім того, звертає увагу, що орендна плата за 2020-20222 роки була виплачена позивачу тільки в січні 2023 року, а не 08.02.2022 року за платіжним дорученням за № 710, 711 за довіреністю Корнацькому В.О.

Вважає, що за встановлених обставин та відсутності доказів вчинення відповідачем усіх залежних від нього дій направлення на своєчасну виплату орендодавцю орендної плати, а також доказів навмисного ухилення позивача від її отримання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність юридичних підстав для розірвання спірного договору оренди земельної частки (паю).

Учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, просили розглядати справу у їх відсутність.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Таким вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.

Так, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 03.04.2000 нотаріусом Першої Первомайської державної нотаріальної контори Бойчук С.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3-571, ОСОБА_1 є власником земельної частки (паю), площею 4,78 умовних кадастрових гектарів, розташованої в межах території Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

28 грудня 2009 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» був укладений договір оренди землі строком на 50 років з 01.01.2010 року до 31.12.2059 року. Згідно договору ОСОБА_1 передав відповідачу в строкове платне користування земельну частку (пай), площею 4,78 умовних кадастрових гектарів, вартістю 40392,33 грн, розташовану в межах території Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

З часу укладення договору земельна ділянка ОСОБА_1 перебуває у фактичному користуванні ТОВ «Агрофірма Корнацьких».

Пунктом 2.2 Договору передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі, у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної частки (паю), що в грошовому вигляді становить 1211,77 грн. Сторони узгодили, що орендна плата вноситься щорічно до 26 грудня того року, за який здійснюється розрахунок по орендній платі.

Таким чином, ТОВ «Агрофірма Корнацьких» зобов`язане щорічно до 26 грудня провести розрахунок по орендній платі, однак із відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 17.08.2022 вбачається, що орендна плата ОСОБА_1 була нарахована, але не була виплачена: за 2020 рік в сумі 4864,72 грн. без утриманого податку (податок 875,65 грн.); за 2021 рік 3698,50 грн. (податок 665,73 грн.)

Товариство не оспорює, що орендна плата не виплачена, проте вважає, що це пов`язане з ухиленням позивача від її отримання, з метою достроково розірвати договір оренди земельної частики (паю).

Проте, проаналізувавши матеріали справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріали справи не містять даних про умисне ухилення позивача від отримання орендної плати та вчинення будь-яких дій з боку відповідача для належного виконання ним обов`язку щодо сплати орендної плати.

Відповідно до п. 39 Договору розірвання договору в односторонньому порядку не допускається.

Проаналізувавши положення ст. 3, 15, 21, 22, 24, 25, 32, 43 Закону України «Про оренду землі», ст. 141 ЗК України, правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 11.10.2017 року у справі № 6-1449цс17, суд дійшов висновку, що систематична несплата орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичне порушення договору оренди земельної ділянки, може бути підставою для розірвання такого договору. Разове порушення умов договору оренди не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання.

Судом першої інстанції на підставі наявних доказів встановлено систематичне порушення ТОВ «Агрофірма Корнацьких» умов сплати орендної плати, що є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє сторону договору можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що його земельну ділянку використовує інша особа.

Отже, суд першої інстанції вважав, що наявні передбачені законом підстави для дострокового розірвання договору земельної частки (паю), укладеного 28.12.2009 між ОСОБА_1 та ТОВ "Агрофірма Корнацьких", та стягнення з ТОВ "Агрофірма Корнацьких", на користь позивача заборгованості по орендній платі, в сумі 7021 грн 84 коп.

Переглядаючи рішення в межах доводів апеляційної скарги, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, колегія суддів виходить з наступного.

Так, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, що визначено пунктом 1 частини 1 статті 11 ЦК України.

За змістом статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму(оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення, майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в поряду, передбачених ЗК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі (частина 1 статті 6 Закону України «Про оренду землі»).

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»).

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду у разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Частиною 1 статті 43 Закону України «Про оренду землі» передбачено обов`язок орендаря повернути орендодавцю земельну ділянку у разі припинення договору оренди землі.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що підставою для розірвання договору оренди землі є саме систематична несплата орендної плати. Зазначені положення закону вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 912/1385/17 зазначено, що враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення ч. 2 ст. 651 ЦК України. Відповідна правова позиція була викладена Верховним Судом України також у постанові від 11 жовтня 2017 року в справі № 6-1449цс17 і підстав для відступу від неї, як і від висновку в справі № 910/16306/13, Велика Палата Верховного Суду не вбачає. Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди. Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 зроблено висновок, що частинами першою і другою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тлумачення пункту д) частини першої статті 141 ЗК України, частини другої статті 651 ЦК України свідчить, що «несплата орендної плати» охоплює випадки як невиплати орендної плати у цілому, так і її виплата у розмірі меншому, ніж визначеному договором (без урахування індексації, індексу інфляції тощо).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 зазначив, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Згідно зі статтями 13, 15, 21 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним із визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі.

Отже, оскільки законодавець визначає однією із істотних умов договору оренди землі орендну плату, то основний інтерес особи, яка передає майно в оренду, полягає в отриманні орендної плати за таким договором. Порушення цього інтересу має наслідком завдання шкоди, через що сторона (орендодавець) значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору оренди земельної ділянки.

Сам факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції правильно виходив із того, систематична несплата орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичне порушення договору оренди земельної ділянки може бути підставою для розірвання такого договору. Разове порушення умов договору оренди не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання. Розглядаючи можливість дострокового розірвання договору оренди, слід виходити із приписів та умов самого договору.

Висновки суду з цього питання відповідають встановленим судом обставинам справи та зазначеному законодавству, яке регулює спірні правовідносини.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неврахування судом того, що відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків за 2019 р. ТОВ "Агрофірма Корнацьких" були нараховані та виплачені відповідні кошти, які перевищують щорічний розмір орендної плати, що на думку апелянта, свідчить про те, що орендна плата виплачувалася достроково, що законом не забороняється, оскільки докази та обставини, на які посилається апелянт, були предметом дослідження суду першої інстанції.

Так, судом було встановлено, що згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків, ТОВ "Агрофірма Корнацьких" нараховано орендну плату ОСОБА_1 за 2019 рік у розмірі 6698,16грн., з якої виплачено 6698,16 грн.; за 2020 рік у сумі 4864,72 грн., виплачено 0 грн; за 2021 рік нараховано 3698,50 грн., виплачено - 0 грн.

Отже, з інформації з Державного реєстру платників податків вбачається, що орендна плата нараховувалась щорічно, але за 2020-2021 роки не виплачувалась.

В той же час спірним договором оренди землі від 28 грудня 2009 року (п.2.2) встановлено, що орендна плата сплачується щорічно в строк до 26 грудня.

Згідно наданої до відзиву на апеляційну скаргу довідки ТОВ «Агрофірма Корнацьких» № 72 від 06 лютого 2023р. про нарахування та виплату орендної плати ОСОБА_1 нарахована за 2020р. орендна плата у розмірі 4864,72грн. та за 2021 рік у розмірі 3698.50грн отримана в січні 2023р.

Аналіз зазначених обставин свідчить про те, що в 2019 р. була здійснена оплата нарахованої орендної плати за 2019 рік, а нарахована орендна плата за 2020 та 2021 роки була виплачена тільки в січні 2023р.

Доказів сплати орендної плати у 2020-2021 роках до 26 грудня кожного року матеріали справи не містять, як і доказів того, що відповідачем нараховувалась орендна плата у більшому розмірі, ніж це передбачено умовами договору оренди землі з урахуванням того, що п.2.2 договору передбачена можливість індексації орендної плати на дату її виплати відповідно до рівня інфляції національної валюти України.

Зазначені обставини свідчать про наявність систематичної несплати орендної плати у 2020-2021 роках та наявність заборгованості зі сплати орендної плати за ці роки, яка була погашена тільки в січні 2023р., а також про порушення строків виплати орендної плати за 2020-2021 роки, що є істотним порушенням умов договору через не виконання відповідачем обов`язку щодо виплати орендної плати в строк передбачений договором, а отже і підставою для розірвання договору оренди, незважаючи на те, що заборгованість була виплачена в подальшому.

При цьому колегія суддів враховує, що основним інтересом орендодавця є отримання орендної плати в строк, а наслідком порушення цього інтересу є завдання шкоди та порушення прав позивача.

Доводи відповідача щодо здійснення переплати орендної плати в 2019р., яка перекривала його майбутні щорічні платежі за 2020-2021 роки, крім довідки ТОВ «Агрофірма Корнацьких» № 72 від 06 лютого 2023р. спростовується також наданим ним листом від 25 березня 2021р. про нарахування орендної плати в 2020р. та пропозицію отримання нарахованої орендної плати у зручний для позивача час.

Оскільки матеріали справи не містять доказів того, що в 2019р. відповідачем була здійснена така переплата орендної плати, яка перекривала його майбутні щорічні платежі за 2020-2021 роки та свідчила про відсутність заборгованості з орендної плати, відсутні підстави для врахування правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №912/1385/17.

Спростовуються матеріалами справи також доводи апеляційної скарги про порушення судом принципу змагальності судового процесу через не надання, на думку апелянта, жодної правової оцінки діям апелянта щодо вжиття заходів по виплаті орендної плати.

Так, проаналізувавши надані суду докази, суд в рішенні, яке є предметом перегляду в апеляційному порядку, зазначив, що відповідачем не надано суду доказів того, що ТОВ "Агрофірма Корнацьких" здійснювало дії щодо належного виконання договору оренди землі щодо сплати орендної плати, але позивач відмовилась приймати належне його виконання, що є його процесуальним обов`язком згідно зі ст.ст.12, 81 ЦПК України. Отже, дані обставини були предметом дослідження суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 614 ЦК України, особа яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ч.2 ст. 614 ЦК України).

Наданий відповідачем лист від 25 березня 2021р. свідчить про те, що відповідач лише в 2021р. повідомив позивача про щорічне нарахування орендної плати без зазначення періоду та сум нарахування, а також про нарахування орендної плати в 2020р., за отриманням якої, як зазначено в листі, позивач не звернувся. Тому йому було запропоновано звернутися до ТОВ "Агрофірма Корнацьких" у зручний час для отримання нарахованої орендної плати.

Проте, зазначений лист не є належним доказом того, що відповідач вживав заходів щодо виплати орендної плати, а позивач ухилявся від цього, оскільки матеріали справи не містять доказів отримання позивачем даного листа.

Крім того, правильно враховано судом, що із договору оренди землі вбачається, що відповідачу достовірно було відомо про місцезнаходження позивача, оскільки така інформація міститься у договорі і саме за цією адресою відповідач направляв листа позивачу. Однак, крім зазначеного листа, даних про отримання якого матеріали справи не містять, відповідач не надав доказів на виконання вимог ст. 614 ЦК України про те, що він вживав інші заходи щодо виплати орендної плати, але не мав можливості її сплатити за місцем проживання позивача, в тому числі шляхом внесення грошових коштів на депозит нотаріуса, нотаріальної контори, якщо не знав куди відправляти кошти на виконання договірного зобов`язання, що є його правом.

За такого суд правомірно дійшов висновку, що відповідачем не надано доказів того, що ТОВ "Агрофірма Корнацьких" здійснило всі належні та можливі дії щодо належного виконання договору оренди землі щодо сплати орендної плати, але позивач відмовився приймати належне його виконання, у спірний період, зазначений позивачем в позовній заяві, а тому доводи апеляційної скарги з цього питання не є підставою для скасування рішення суду.

Безпідставним є також посилання апелянта на не врахування судом правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 641/9904/16, оскільки обставини у цій справі не є подібними до обставин справи, яка є предметом апеляційного перегляду.

Разом з тим, задовольнивши вимоги про стягнення заборгованості по орендній платі та стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість по орендній платі за мінусом обов`язкових платежів у сумі 7021,84 грн. за 2020-2021 роки (4864,72грн.-875,65грн.+3698.50грн.-665,73грн=7021,84грн), суд виходив з того, що ТОВ «Агрофірма Корнацьких» не виконало свого обов`язку щодо виплати позивачу орендної плати.

Проте, на час розгляду справи апеляційним судом, з наданої до відзиву на апеляційну скаргу довідки ТОВ «Агрофірма Корнацьких» № 72 від 06 лютого 2023р. про нарахування та виплату орендної плати ОСОБА_1 , нарахована за 2020р. орендна плата у розмірі 4864,72грн. та за 2021 рік у розмірі 3698.50грн отримана позивачем в січні 2023р.

Наведе свідчить про виконання відповідачем у січні 2023 року обов`язкову щодо виплати орендної плати за договором оренди земельної частки (паю) та відсутність заборгованості з орендної плати за 2020-2021 роки на день розгляду справи апеляційним судом.

За таких обставин, рішення суду в частині задоволення вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Агрофірма Корнацьких» про стягнення заборгованості по орендній підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, а також враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність зміни рішення суду шляхом скасування його в частині стягнення заборгованості з відповідача на користь позивача в сумі 7021,84грн. та ухвалення в цій частині позовних вимог нового судового рішення про відмову у їх задоволенні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги задоволені частково. При подачі позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1984,80грн за вимогу майнового та немайнового характеру. Таким чином з урахуванням дати звернення до суду з позовом, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40грн ( за вимогу немайнового характеру).

При подачі апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 2977,20грн.(150% від вимоги майнового характеру та 150% за вимогу немайнового характеру). Оскільки апеляційна скарга щодо вимоги майнового характеру задоволена, то з позивача на користь відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1488,60грн (992,40х150%=1488,60).

Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, з урахуванням взаєморозрахунку з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 496,20 грн. (1488,60 грн. 992,40 грн.), у зв`язку з чим судове рішення в частині вирішення питання про стягнення судових витрат також підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з позивача на користь відповідача судового збору у розмірі 496,20 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 грудня 2022 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» на користь ОСОБА_1 заборгованості по орендній платі в сумі 7021грн.84коп. та витрат по сплаті судового збору у розмірі 1984грн. 80 коп. скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» про стягнення заборгованості по орендній платі в сумі 7021грн.84коп. відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» () судовий збір у розмірі 496,20 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді:

Повний текст постанови складено 01 березня 2023 року.