Зміст позовних вимог ОСОБА_1 та процесуального питання, вирішеного оскаржуваними судовими рішеннями
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Вимоги обґрунтовував тим, що 15 вересня 2018 року він зареєстрував шлюб із ОСОБА_2 у Вінницькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 2492. У шлюбі у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У нього та дружини відсутні спільні інтереси, вони мають різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, вони втратили почуття любові та поваги один до одного, спільне господарство не ведуть, а тому вважав, що їх з відповідачкою шлюб фактично припинився, тому просив його розірвати. Вказував, що після розлучення дитина залишиться проживати з матір`ю. Спору про місце проживання дитини у сторін немає.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 жовтня 2022 року у складі судді Романюк Л. Ф. позов ОСОБА_1 задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 15 вересня 2018 року у Вінницькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 2492. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спільне життя у сторін не склалося через відсутність спільних інтересів, різні погляди на життя. Подружні відносини припинені.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 грудня 2022 року поновлено ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 жовтня 2022 року, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 жовтня 2022 року.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 грудня 2022 року заяву ОСОБА_2 про надання строку на примирення задоволено.

Надано сторонам строк на примирення строком 6 місяців. Провадження у справі зупинено до 29 червня 2023 року.

Зупиняючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції виходив із необхідності вжиття визначених законом заходів до примирення подружжя з метою збереження сім`ї.

Стислий зміст постанови Верховного Суду, мотиви суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 березня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_5 , подану представником ОСОБА_3 , на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 28 грудня 2022 року задоволено.

Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 28 грудня 2022 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів зазначила, що системний аналіз статті 51 Конституції України, статей 111, 112 Сімейного кодексу України (далі - СК України), статей 2, 240, пункту 4 частини першої статті 251 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) дає підстави для висновку, що заходи для примирення подружжя вживаються судом за таких умов: це не суперечить моральним засадам суспільства; існують об`єктивні обставини, які свідчать, що такі заходи можуть бути дієвими, тобто такими, що можуть призвести до примирення сторін; застосовані заходи для примирення подружжя, якщо вони мають наслідком зупинення провадження у справі, не повинні суперечити загальним засадам цивільного судочинства та не порушувати розумність строків розгляду справ.

Верховний Суд виходив з того, що суд апеляційної інстанції, надаючи строк для примирення подружжя та зупиняючи розгляд справи на 6 місяців, не звернув уваги на те, що закріплена у статті 111 СК України норма права є диспозитивною, тому суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства, а за обставинами справи існує реальна можливість примирення сторін.

Оскільки суд не може формально застосовувати інститут примирення подружжя, тому, вирішуючи клопотання відповідачки про надання строку на примирення, суд апеляційної інстанції повинен був оцінити: строк, який сплинув із моменту пред`явлення позову про розірвання та ухвалення оскаржуваного судового рішення (4 місяці); причини неподання відповідачкою клопотання про надання строку на примирення в суді першої інстанції; вказати на обставини справи, які свідчать про можливість примирення сторін.

Верховний Суд зазначив, що з наданих судам матеріалів ОСОБА_1 перебуває у зоні бойових дій, а тому, зупиняючи провадження у справі з метою надання строку на примирення, суд апеляційної інстанції не оцінив, наскільки реальною є можливість примирення сторін, у тому числі з урахуванням заперечень сторони позивача, який у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 висловив свою категоричну позицію щодо наявності підстав для розірвання шлюбу та неможливість збереження сім`ї.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що до свого відзиву ОСОБА_1 подав копію позовної заяви ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років. У цій позовній заяві, поданій у серпні 2022 року до суду, ОСОБА_2 визнає, що сімейне життя між сторонами у справі не склалося, вони тривалий час не проживають разом, спільного побуту не ведуть.

Між сторонами існують різні спори, які перебували на вирішені суду та органу опіки та піклування.

За наявності між сторонами невирішених спорів надання строку для примирення не відповідає меті цього інституту - сприяння примиренню подружжя, оскільки надає одній зі сторін можливості зловживати процесуальними правами.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що зупинення судом апеляційної інстанції провадження у справі на 6 місяців з метою надання сторонам строку на примирення належно не обґрунтовано, не наведено оцінки співмірності та дієвості застосованого судом заходу для примирення подружжя з урахуванням обставин цієї справи у співвідношенні з необхідністю дотримання розумних строків розгляду справ.

Враховуючи встановлені у цій справі обставини, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 2, 240, 263 ЦПК України, при її постановлені суд апеляційної інстанції не врахував висновки Верховного Суду, сформульовані у справі № 761/33261/16-ц щодо застосування статті 111 СК України, а тому ухвала підлягає скасуванню.

Обґрунтування незгоди з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду

Погоджуючись з висновком Верховного Суду, що суд не може формально застосовувати інститут примирення подружжя, водночас не погоджуємося з висновком щодо наявності підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Предметом касаційного оскарження за касаційною скаргою ОСОБА_5 , поданої представником ОСОБА_3 , є ухвала суду апеляційної інстанції про зупинення провадження у справі.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є: забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, Конституція України гарантує право на касаційне оскарження судових рішень у цивільних справах лише у випадках, прямо передбачених законом.

Згідно з частиною «с», Глава IV «Роль і функції суду третьої інстанції» Рекомендації № (R) 5 Комітету міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року: «Апеляції до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені апеляціями по тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає апеляцію, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей».

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Підставами касаційного оскарження зазначених у пункті 3 частини першої статті 389 ЦПК України судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Зазначаємо, що вжиття судом заходів щодо примирення подружжя у справах про розірвання шлюбу застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно під час розгляду конкретної справи.

Під час розгляду справи по суті суд сприяє примиренню сторін (частина сьома статті 211 ЦПК України).

У справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (частина сьома статті 240 ЦПК України).

Водночас у випадку надання подружжю строку для примирення суд зобов`язаний зупинити провадження у справі (пункт 4 частини першої статті 251 ЦПК України).

З огляду на положення статті 251 ЦПК України в разі незупинення провадження у справі про розірвання шлюбу суд допустить порушення норм процесуального права, незалежно від обставин конкретної справи, оскільки зазначена норма передбачає безумовне обов`язкове зупинення провадження у справі про розірвання шлюбу.

Відповідно до положень статті 112 СК України при вирішенні питання про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Також встановлено, що суд першої інстанції не вживав заходів для примирення шляхом надання подружжю строку для примирення.

Необхідність надання строку на примирення подружжя ОСОБА_2 обґрунтувала тим, що вона бажає зберегти подружні відносини із позивачем.

Ураховуючи наведені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про надання сторонам у справі строку для примирення та збереження сім`ї.

Відповідно суд апеляційної інстанції зупинив провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 251 ЦПК України.

Можливість надання сторонам строку для примирення на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції про розірвання шлюбу Верховний Суд у цій справі сумніву не піддавав.

Суд апеляційної інстанції вжив заходів для примирення сторін на підставі клопотання ОСОБА_2 , надавши для цього строк у 6 місяців, що відповідає нормам сімейного законодавства та процесуальному порядку вирішення вказаного питання, що належить до його повноважень як «суду факту», на відміну від повноважень Верховного Суду, який є «судом права».

Вважаємо, що ухвала суду апеляційної інстанції саме в частині надання сторонам строку для примирення оскарженню у касаційному порядку не підлягає, що випливає зі змісту пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України та пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України.

Отже, питання надання чи ненадання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення є елементом розгляду справи по суті, питанням факту, що належить виключно до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій.

Тому, вочевидь, у цій справі суд касаційної інстанції не мав повноважень оцінювати доцільність та законність вжиття судом апеляційної інстанції заходів примирення сторін шляхом надання відповідного для цієї мети строку.

Вважаємо, що у цьому питанні Верховний Суд оцінив та вирішив згадане питання, не маючи на це процесуальних повноважень.

Колегія суддів як на одну з підстав скасування оскаржуваного судового рішення послалася на висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц, у якій надано таке тлумачення статті 111 СК України: «Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Тлумачення статті 111 СК України свідчить, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком».

Проте колегія суддів не звернула увагу, що вказаний висновок стосувався вирішення спору про розірвання шлюбу по суті й не стосувався оскарження ухвали суду про зупинення провадження у справі у зв`язку з наданням сторонам строку для примирення.

З цього висновку також випливає, що надання строку для примирення є правом суду, який розглядає справу по суті, а не суду касаційної інстанції.

Наведене свідчить, що суд апеляційної інстанції у цій справі з дотриманням норм ЦПК України дійшов обґрунтованого висновку про зупинення провадження у справі.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Висновки

Отже, за наслідками касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень Верховний Суд мав підстави для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення у цій справі без змін.

Судді: А. С. Олійник

В. В. Яремко