Справа № 639/7728/21
Провадження № 2/639/175/23
12 січня 2023 року м. Харків
Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Гаврилюк С. М.,
секретар судового засідання Пивоварова Т.В.,
за участю представника позивача адвоката Жарової-Тітарьової Л.М.,
представника третьої особи Хрущ Є.І.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 639/7728/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Харківська міська рада, про визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями за давністю користування (набувальною давністю),
До Жовтневого районного суду м. Харкова 17 листопада 2021 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якій позивач просив визначити порядок користування житловим будинком з надвірними будівлями та земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначено, що позивачу на праві власності належить 1/4 частина житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування , посвідченого 02.10.2001 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Костенко С.А. за р. № 2762. За відомостями КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради, співвласниками вказаного будинку з надвірними будівлями також зареєстровані: ОСОБА_2 на 3/20 частки на підставі рішення народного суду Жовтневого району м. Харкова від 30.09.1974; ОСОБА_3 на 3/10 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 29.07.1977 П`ятою ХДНК за р. № 1-994; ОСОБА_4 на підставі рішення Жовтневого районного народного суду м. Харкова від 23.06.1981, справа № 2-916.
16.12.2021 ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання (а.с.26-28).
31.08.2022 позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву, в якій змінив позовні вимоги до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та просив визнати за ним право власності на давністю користування (набувальною давністю) на 3/4 частини житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 у вигляді житлового будинку А-1, прибудови «а», тераси, «а5», сараю «З», зливної ями №9,10, огорожі №5,8,11, воріт № 6, хвіртки № 7 (а.с.72-75).
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що він та його родина з 2001 року користуються усім будинком та усіма надвірними будівлями. Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які є співвласниками будинку, протягом всього часу будинком не цікавилися і не претендували на нього. Позивачем у вказаному будинку зроблені перепланування кімнат та капітальний ремонт, прибудову тераси, проведення каналізації, перебудову сараю. Його володіння вказаним будинок було добросовісним, відкритим і безперервним та беззаперечним з 2001 року, більше десяти років. В зв`язку з чим позивач просить визнати за ним право власності за набувальною давністю, на підставі статті 344 ЦК України.
06.09.2022 ухвалою суду заяву позивача від 31.08.2022 прийнято до розгляду, задоволено клопотання представника позивача про допит свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с.90-92).
29.09.2022 ухвалою суду до участі в справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору територіальну громаду міста Харкова в особі Харківської міської ради (а.с.102-103).
22.11.2022 ухвалою суду повернуто третій особі Харківській міській раді відзив на позовну заяву, оскільки відзив поданий третьою особою, яка не має процесуального права на подання відзиву на позов (а.с.151-152).
У встановлений судом строк третя особа - Харківська міська рада не скористалася своїм процессуальним правом, а саме подання до суду письмових пояснень щодо позову.
22.11.2022 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі, призначено судове засідання (а.с.157-158).
12.01.2023 судом, не виходячи до нарадчої кімнати, постановлено про задоволення клопотання сторони позивача про відмову від подальшого виклику свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , які не з`явились в судове засідання; постановлено про відмову у задоволенні клопотання сторони позивача від 12.01.2023 про виклик та допит свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_10 позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в редакції змінених позовних вимог, зазначивши, що відповідачі у спірному будинку тривалий час не проживають, будинком не цікавляться, та позивач добросовісно, відкрито і безперервно користується даним будинком; відомості щодо осіб які можуть претендувати на даний будинок відсутні, та отримання таких відомостей сторона позивача не вважає за потрібне.
В судовому засіданні представник третьої особи ОСОБА_11 проти задоволення позовних вимог заперечувала в зв`язку з їх необґрунтованістю.
Як вбачається з довідок відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області від 08.12.2021, місце проживання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не значиться зареєстрованим (а.с.23-25).
Враховуючи вказані обставини, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження яких невідоме, викликалися до суду, відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Отже, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи відповідачі, згідно з вимогами ч. 11 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з`явилися, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомили.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Згідно зі статтею 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У судовому засіданні 12.01.2023 представник позивача не заперечувала щодо проведення заочного розгляду справи.
Ухвалою суду від 12.01.2023, відповідно до частини 4 статті 259 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати, постановлено про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача адвоката Жарової-Тітарьової Л.М., яка здійснює представництво на підставі довіреності, покази свідка ОСОБА_6 , всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст. 4 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором (ст. 5 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (статті 12 і 81);
- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);
- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77).
Згідно з ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст. 12 ЦПК України).
В ході розгляду справи, суд у відповідності до п. 4 ч. 5 ст.12 ЦПК України, створив сторонам всі умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ЦПК України.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування частки жилого будинку, посвідченого 02.10.2001 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Костенко С.А. р. № 2762, на праві приватної власності належить 1/4 частина жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією даного договору (а.с.2)
Відповідно до копії листа КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 22.10.2021 № 7672/0411/21, за наявними архівними матеріалами реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 станом на 31.12.2012 проведено КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради наступним чином: 1/4 частка за ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 02.10.2001 приватним нотаріусом ХМНО Костенко С.А., р. № 2762; 3/20 частки за ОСОБА_2 на підставі рішення народного суду Жовтневого району м. Харкова від 30.09.1974; 3/10 частки за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 29.07.1977 П`ятою ХДНК за р. № 1-994; 3/10 частки за ОСОБА_4 на підставі рішення Жовтневого районного народного суду м. Харкова від 23.06.1981, справа № 2-916 (а.с.15-16).
Як вбачається з копії технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , виготовленого 12.01.2022 ТОВ «Будівельний Інвестиційний Центр» на замовлення ОСОБА_1 , та з копії довідки ТОВ «Будівельний-Інвестиційний Центр» від 19.01.2022 № 465/19-01, будинок садибного типу літ. «А-1» (дерев`яний обкладений цеглою) разом з прибудовою літ. «а», терасою літ «а-5», має загальну площу 69,8 кв.м, житлова площа складається з трьох кімнат і становить 45,4 кв.м. Житлова площа житлового будинку змінилась (у зв`язку з уточненням лінійних розмірів при поточній інвентаризації та за рахунок ремонту приміщень) відповідно до п. 1 Постанови №406 «Про затвердження переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію», затвердженої Кабінетом Міністрів України від 07.06.2017 (із змінами та доповненнями). Таким чином, зміни площ не відносяться до самочинного будівництва. Також, на земельній ділянці розташовані: сарай літ. «З», огорожа №5,8,11, ворота № 6, хвіртка № 7, зливна яма № 9,10, що не належить до об`єктів самочинного будівництва, відповідно до Постанови №406 «Про затвердження переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію», затвердженої Кабінетом Міністрів України від 07.06.2017 (із змінами та доповненнями), тому що вони є тимчасові. Знесено: сарай літ. «Б», літ. «Е», літ. «Х», вбиральня літ. «В», літ. «Г», погріб літ. «Д», прибудова літ. «а-1», ганок літ. «а-2», літ. «а-3», літ. «а-4», ворота № 1, огорожа № 2,3, хвіртка 4. Рік спорядження/реконструкції: житлового будинку літ. «А-1» - 1927; прибудови літ. «а» - 1965; тераси літ. «а-5» - 2008; сараю літ. «З» - 2020; огорожі № 5 2002; воріт №6 2005; хвіртки №7 2005; огорожі №8 -2005; зливної ями №9 2002; зливної ями №10 2002; огорожі №11 2020 (а.с.78-88).
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що ОСОБА_1 разом з дружиною та сином проживають у будинку АДРЕСА_1 приблизно 28 років. Вона проживає у сусідньому будинку приблизно з 1993-1994 років, та протягом десяти років вона навідує сусідів у будинку АДРЕСА_1 . Даний будинок має три кімнати, кухню, санвузол, ванну кімнату, будинок було зруйновано та позивач 10 років його відновлював. Вона не знає, чи належить даний будинок позивачу повністю чи тільки частка, про осіб, які проживали в даному будинку до позивача, їй невідомо.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Позивач в момент заволодіння 3/4 частинами житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 безумовно був обізнаний про те, що співвласниками вказаної частки домоволодіння є ОСОБА_2 - 3/20 частки; ОСОБА_3 - 3/10 частки; ОСОБА_4 - 3/10 частки, про що свідчить зміст позовної заяви і матеріали справи. Відомості про скасування цього права або відмову від права власності відсутні.
Відповідно до норм закріплених у ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Звертаючись до суду, позивач у заяві (а.с.72-75) виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив, що з 2001 року він з родиною користується усім будинком з надвірними будівлями, зробив перепланування кімнат та капітальний ремонт, прибудував терасу провів каналізацію , перебудував сарай, протягом всього часу відповідачі будинком не цікавилися і не претендували на нього,
Суд зазначає, що крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього, однак таких обставин позивачем належними та допустимими доказами не доведено у ході розгляду справи, клопотань до суду щодо витребування доказів, зокрема про спадкоємців вказаного майна, стороною позивача не подано.
Крім того, враховуючи приписи частин 1 та 3 ст. 1277 ЦК України, можна дійти висновку, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.
Доводи сторони позивача про добросовісність, відкритість, безперервність володіння позивачем вказаним нерухомим майном та можливість визнання за ним права власності на частину житлового будинку за набувальною давністю в порядку, визначеному ст. 344 ЦК України, не заслуговують на увагу суду, оскільки сам по собі факт відкритого і безперервного користування нерухомим майном не може бути підставою для виникнення у позивача права власності на нього за набувальною давністю у розумінні ст. 344 ЦК України;
за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18.
За викладених фактичних обставин, оскільки позивачем та його представником не доведено сукупності обставин, які є необхідними для застосування положень про набувальну давність як підставу для визнання права власності, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову.
При зверненні до суду позивач поніс судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн (а.с.18).
Суд розподіляє судові витрати, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, та у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати не покладаються на відповідачів.
Керуючись ст. 2, 4, 7, 12, 19, 76-81, 90, 133, 141, 247, 264, 265, 280-282 ЦПК України, ст.15, 16, 344 ЦК України, суд
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями за давністю користування (набувальною давністю).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільно-процесуальним законодавством.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_1 .
Повне рішення складено 23.01.2023.
Суддя Світлана ГАВРИЛЮК