Справа № 127/5524/23
Провадження № 2/127/626/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2023 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі :

головуючого судді Романюк Л. Ф.,

при секретарі Курутіній О.В.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 )до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про виселення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення, посилаючись на наступні обставини.

ОСОБА_2 є власником садового будинку з господарськими будівлями та спорудою, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності, витягом з ДРРПНМ. В цьому будинку ніхто не реєстрував своє постійне місце проживання, що підтверджується довідкою ДАП ВМР.

В вищезазначений будинок заселився відповідач, який не має жодного відношення до власника, є колишнім чоловіком доньки власника ОСОБА_4 , шлюб яких було розірвано ще у 2021 році.

Відповідач має зареєстроване місце проживання в АДРЕСА_4 . Позивач позбавлена можливості користуватися своїм садовим будинком, оскільки не має можливості користуватися ним, поселити в нього свою доньку з малолітньою онукою, яка не має власного житла. Відповідач не вносить жодної плати за користування майном, користується комунальними послугами, теж без оплати.

Відповідач, який є колишнім чоловіком дочки, не є та не може бути віднесеним до членів сім`ї власника нерухомого майна(житла) позивача і до застосування ст. 405 ЦК України підстави відсутні.

Позивачем обрано спосіб захисту, який передбачений законом, а саме ст. 16 ЦК України, ст. 5 ЦПК України

Просила суд, виселити ОСОБА_3 з садового будинку з господарськими будівлями та спорудою що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , без надання іншого житла.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, за обставин викладених в справі, просила суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Суд вважає, що справу слід розглянути ухваливши заочне рішення на підставі ст.280 ЦПК України, відповідно до якої, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин і позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , кожен окремо, вказали, що ОСОБА_3 проживає в садовому будинку ОСОБА_2 , не являється членом її родини, через нього вона не може розпоряджатись своїм майном.

Заслухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали даної цивільної справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено наступні фактичні обставини у справі.

ОСОБА_2 є власником садового будинку з господарськими будівлями та спорудою, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності, витягом з ДРРПНМ. В цьому будинку ніхто не реєстрував своє постійне місце проживання, що підтверджується довідкою ДАП ВМР (а.с.7).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України також передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Загалом Цивільний кодекс України спільно з Житловим кодексом України надає право власнику житла виселити з нього наймача, членів його сім`ї та інших осіб, які проживають з ним, у разі:

відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2 ст. 405 ЦК України);

його (їх) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття, що роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними (ч. 1 ст. 116 ЖК України);

самоправного (без дозволу власника) зайняття жилого приміщення (ч. 3 ст. 116 ЖК України);

припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд (ч. 1 ст. 406 ЦК України);

наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч. 2 ст. 406 ЦК України).

Отже, теоретично власник будинку за наявності вказаних вище підстав має право виселити з нього наймача або інших осіб. Виселення провадиться в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (ст. 157 ЖК України). Але для цього власнику житла необхідно надати суду відповідні докази, якими, в залежності від ситуації, можуть бути: показання свідків, платіжні квитанції по оплаті комунальних послуг, судові рішенні про розірвання шлюбу, про визнання особи безвісно відсутньою, про видачу обмежувального припису, про притягнення до адміністративної чи кримінальної відповідальності, протоколи поліції, акти ОСББ та інших уповноважених осіб, які підтверджують здійснення до особи заходів попередження чи громадського впливу, у разі його систематичного порушення правил проживання у будинку чи квартирі.

Верховний Суд в своїй постанові від 27.10.2021 року у справі №128/2294/17 також підтвердив, що запобігання випадкам знущання, залякування та насильства є достатньою підставою для припинення права користування житлом, шляхом виселення колишнього чоловіка.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Правова позиція Європейського суду з прав людини на підставі статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 у справі "Садов`як проти України", рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 у справі "Савіни проти України", рішення ЄСПЛ у справі "Беєлер проти Італії", заява N 33202/96, рішення ЄСПЛ від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії»).

В свою чергу, стаття 47 Конституції України також проголошує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

В частині 4 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Водночас, згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Так, згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Отже, аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що: право членів сім`ї власника квартири чи будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення та такий власник надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. При цьому згідно ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`єю вважаються не тільки чоловік, жінка та їх діти, а сім`ю можуть складати особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки;

припинення сімейних правовідносин, втрата особою статусу члена сім`ї з власником будинку, не позбавляє цю особу права користуватися займаним приміщенням. При цьому фізичне видворення і подальший недопуск колишнього члена сім`ї до житла, викидання його речей та заміна вхідних замків не приводять до юридичного позбавлення права особи на проживання у цьому житловому приміщенні;

будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку;

з припиненням права власності особи на житлове приміщення, члени його сім`ї також втрачають право користуватися цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника.

Отже, чинне законодавство охороняє як право власності особи на нерухоме майно, так і право користування будинком колишнього її члена сім`ї.

Так Верховний Суд, вирішуючи спори про примусове виселення колишніх членів сім`ї, приходить до наступних висновків: втрата сімейних зв`язків сама по собі не є підставою для виселення колишнього члена сім`ї та припинення сервітуту на житлове приміщення (постанова Великої палати ВС від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17)

при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін (постанови Великої палати ВС від 03.2021 у справі № 686/26093/19-ц, від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 та від 04.07.2018 року у справі 353/1096/16-ц, постанови ВС від 09.10.2019 у справі № 615/1636/17).

суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою (постанови Великої Палати ВС від 10.03.2021 у справі № 686/26093/19-ц та від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц).

положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України (постанова Великої Палати ВС від 10.03.2021 у справі № 686/26093/19-ц).

дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю (постанови Великої Палати ВС від 10.03.2021 у справі № 686/26093/19-ц, від 04.07.2018 у справі № 353/1096/16-ц).

питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСРвимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/17-ц).

згідно зі статтею 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Законність визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. (постанова Великої Палати ВС від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц).

Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.10.2021 року дочка позивачки ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_3 29.04.2016 року, від сумісного проживання є спільна малолітня дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шлюб розірвано 06.10.2021 року (а.с.4).

Отже, сімейні відносини між позивачкою та відповідачем виникли ще у 2010 році, оскільки відповідач є батьком її онучки, та колишнім чоловіком її дочки.

В офіційному шлюбі дочка позивачки та відповідач були 5 років, отже ОСОБА_3 був повноправним членом сім`ї.

В садовий будинок ОСОБА_3 вселився зі згоди позивачки, в свою чергу позивачкою не доведено, що у ОСОБА_3 наявне інше житло для проживання.

Крім того, матеріали справи не містять жодного належного доказу того, що відповідач ОСОБА_3 руйнує чи псує житлове приміщення, або використання його не за призначенням, або систематично порушує правила співжиття, що роблять неможливим для інших проживання з ним.

Всі ці обставини дають підстави вважати, що припинення у ОСОБА_3 статусу члена сім`ї, у зв`язку із розірванням шлюбу із дочкою ОСОБА_2 , не припиняє його права на користування даним приміщенням та не дає права тещі виселити його з будинку.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 315 ЦПК України, ст. ст. 12,81,141,223, 263-266 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 )до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про виселення залишити без задоволення.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем, шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 25.09.2023 року.

Учасники процесу:

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ),

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_2 ).

Суддя: