Житомирський апеляційний суд
Справа №288/1366/21 Головуючий у 1-й інст. Рудник М. І.
Категорія 31 Доповідач Микитюк О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Микитюк О. Ю. суддів Григорусь Н.Й.

Трояновської Г.С.

при секретарі Чішман А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу №288/1366/21

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (треті особи: приватний нотаріус Попільнянського нотаріального округу Пилипчук Адам Якович, Квітнева сільська рада Попільнянського району, Житомирської області) про визнання договорів дарування недійсними

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 06 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Рудника М.І. у смт.Попільня,

встановив:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та двох земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0955 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , укладених 19 березня 2018 року між нею та ОСОБА_2 . В обґрунтування позову зазначила, що оспорювані договори укладено всупереч її волевиявлення. Вона не мала на меті відчужувати будинок і земельні ділянки, оскільки за домовленістю з ОСОБА_2 вони мали підписувати договір довічного утримання, за яким остання зобов`язувалась доглядати за нею та надавати матеріальну допомогу. Позивач вважає, що в силу свого похилого віку, хворобливості та безпорадного стану не розуміла, що підписує не договір довічного утримання, а договори дарування. Текст договорів вона не читала, бо дуже погано бачить, а зважаючи на свій вік, поганий слух і зір, не могла сприймати відповідні терміни і поняття, тому не знала і не могла знала про зміст підписаних нею договорів. Фактична передача відповідачці житлового будинку і всього домогосподарства не відбулась, позивачка зареєстрована і продовжує проживати в будинку.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 06 грудня 2021 року позов задоволено. Визнано недійсним нотаріально посвідчені договір дарування житлового будинку та договори дарування двох земельних ділянок - площею 0.25 га та 0.0955 газа адресою: АДРЕСА_1 , укладені 19 березня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Вказує, що висновок суду першої інстанції про вчинення позивачем правочину під дією помилки з тих міркувань, що остання є людиною похилого віку, має статус ветерана війни, учасника війни, за станом здоров`я потребує стороннього догляду й піклування, не має іншого житла вона і продовжує проживати в будинку, є помилковим, оскільки позивач не довела наявності помилки під час укладення оспорених договорів. Суд не надав належної оцінки поясненням нотаріуса, щодо спрямованості волевиявлення ОСОБА_1 на укладення догорів дарування, не звернув уваги на доводи відповідача про пропуск позовної давності.

У відзиві ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 30 червня 2022 року рішення було залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 15 березня 2023 року дана постанова скасована, справа направлена на новий апеляційний розгляд.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що відповідно до трьох договорів дарування, які були укладені 19 березня 2019 року та посвідчені приватним нотаріусом Попільнянського районного нотаріального округу Житомирської області Пилипчуком А.Я., ОСОБА_1 (дарувальник) подарувала, а ОСОБА_2 (обдаровувана) прийняла в дар:

- житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_1 , який розташований на приватизованій земельній ділянці площею 0.25 га, кадастровий номер якої :02:008:0007;

- земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа 0,25 га, кадастровий номер :02:008:0007;

- земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , для ведення особистого селянського господарства, площа 0,0955 га, кадастровий номер :02:008:0008 (а.с.8,9,11,12,14,15).

19 березня 2018 року приватним нотаріусом Попільнянського районного нотаріального округу Пилипчуком А.Я. на підставі вказаних договорів дарування від 19 березня 2018 року, зареєстровано право власності ОСОБА_2 на вказане нерухоме майно.

Згідно виписки, виданої Житомирською обласною клінічною лікарнею «ім. О. Ф. Гербачевського», ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала на стаціонарному лікуванні у центрі мікрохірургії ока Житомирської обласної клінічної лікарні з 14 квітня 2015 року по 28 квітня 2015 року, в результаті проведеного обстеження встановлено діагноз: стареча катаракта лівого ока. 14 квітня 2015 року проведено операцію: факоемульсифікацію катаракти з імплантацією ІОЛ на лівому оці під мікроскопом, без ускладнень. Ефективність лікування: - виписана з одужанням з поліпшенням.

Згідно довідки, виданої старостою Почуйківського старостинського округу Квітневої ОТГ 05 липня 2021 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ветераном війни учасником війни, від народження і по даний час зареєстрована в АДРЕСА_1 . До 2018 року безвиїзно проживала у своєму власному будинку, а потім подарувала свій будинок ОСОБА_2 , яка не є її родичкою. Після відчуження будинку ОСОБА_1 продовжує бути зареєстрованою та проживати за вищевказаною адресою. Сільській раді нічого не відомо про передачу будинку ОСОБА_2 від ОСОБА_1 або про добровільне виселення ОСОБА_1 з житлового будинку, іншого житла у неї немає. ОСОБА_1 постійно хворіє, вже тривалий час зовсім погано бачить та чує у зв`язку з хворобами та поважним віком. Для свого проживання потребує сторонньої допомоги, яку їй надають сусіди та друзі.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;

наявність підстав для оспорення правочину;

встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину).

Під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

Помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення.

У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року в справі № 6-93цс16 зазначено, що «якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 зазначено, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

У постановах Верховного Суду від 15 вересня 2021 року в справі №161/17523/16-ц, від 26 жовтня 2021 року в справі 3447/2297/19 вказано, що: «наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Верховний Суд наголосив, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції не дотримався правил оцінки доказів і зробив неправильний висновок, що такі обставини як похилий вік позивачки, стан її здоров`я на час укладення договорів, потреба в сторонньому догляді та матеріальній допомозі, відсутність іншого житла, проживання у спірному будинку після відчуження, самі по собі доводять помилку дарувальника щодо правової природи укладених договорів (дарування замість довічного утримання) і спрямованість волевиявлення на укладення договору довічного утримання. Суд не взяв до уваги, що між сторонами було укладено три договори дарування, в той час, як при укладенні договору довічного утримання, договір був би один. ОСОБА_1 не надала належних та достатніх доказів про наявність помилки і спрямованість волевиявлення на укладення договору довічного утримання.

ОСОБА_1 не довела, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилялася стосовно правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, вона усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Апеляційний суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

За таких обставин рішення належить скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381 - 384, 389-391 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Скасувати рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 06 грудня 2021 року і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Компенсувати понесені ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору в розмірі 4086грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча: Судді: