Номер провадження: 22-ц/813/4147/23
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Кутурланова О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кутурланової О.В.,

суддів: Бездрабко В.О.,

Приходько Л.А.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Луценко Олена Анатоліївна, на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси у складі судді Свяченої Ю.Б. від 21 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

встановив :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

07 жовтня 2022 року від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Шараг О.В. до суду надійшла заява про зупинення провадження вказаної справи до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 522/11198/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

В обґрунтування заяви зазначила, що предметом доказування у цій справі є обставини, необхідні для встановлення факту того, що оспорювана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана під час перебування сторін у шлюбі. При цьому у справі №522/11198/22 за позовом ОСОБА_2 предметом позову є саме визнання спірної квартири особистою приватною власністю позивачки, тому встановлені обставини у вказаній цивільній справі мають вагоме значення для об`єктивного вирішення даного спору, оскільки рішенням суду за наслідками розгляду справи №522/11198/22 може бути встановлено, що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , що безумовно вплине на вирішення справи №522/11642/21 по суті.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2022 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Шараг О.В. про зупинення провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено.

Зупинено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №522/11198/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Луценко О.А., посилаючись на неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Адвокат Шараг О.В., яка діє від імені ОСОБА_2 , відповідно до ст.360 ЦПК України подала відзив, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, помилковість та безпідставність доводів апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2022 року без змін.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, про зупинення провадження у справі, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Право на ефективний судовий захист закріплено у статті другій Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (далі -Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, з вищевикладеного вбачається, що судові процедури повинні бути справедливими.

За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункт 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Постановляючи ухвалу про зупинення апеляційного провадження в справі, суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору в обох справах є одне й теж нерухоме майно. При цьому, рішенням суду за наслідками розгляду справи №522/11198/22 може бути встановлено, що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_2 та придбана виключно за її особисті кошти, що безумовно вплине на вирішення справи №522/11642/21 по суті.

Проте, колегія суддів не може погодитись з висновком суду про наявність підстав для зупинення провадження у даній справі.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Метою зупинення провадження у справі згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення.

З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.

Отже, необхідність у зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у цій справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

Разом із тим, необхідно враховувати, що відповідно до пункту 6 частини першої статі 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

У постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1367цс15 зазначено, що «зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. У справі, яка переглядається, суть спірних правовідносин полягає у вирішенні питання щодо правомірності звільнення з роботи позивача. Проте, вирішуючи питання про зупинення провадження у справі, яка переглядається, суд на порушення вимог пункту 4 частини першої статті 201 ЦПК України не вказав конкретну іншу справу та обставину, до вирішення якої зупиняється провадження у справі, у чому саме полягає взаємозв`язок предметів розгляду інших справ, а також у чому полягає передбачена законом неможливість розгляду зазначеної справи до розгляду іншої справи, та зупинив провадження у справі усупереч принципу ефективності судового процесу, направленому на недопущення затягування розгляду справи. При цьому суди взагалі не аналізували та не встановлювали у визначеному законом порядку, чи дійсно від наслідку розгляду іншої справи залежить прийняття рішення у зазначеній цивільній справі».

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16.

З матеріалів справи вбачається, що у червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 23.09.2022 року у справі № 522/ 11198/22 судом прийнято до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.(а.с.12 т.2).

Предметом розгляду вказаних справ є квартира АДРЕСА_1 .

Позивач зазначив, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, в той час як відповідачка, заперечуючи проти заявлених позовних вимог, зазначає, що квартира є її особистою приватною власністю, оскільки придбана за її особисті кошти, в обгрунтування чого надала докази.

При цьому, у справі № 522/11198/22 сторони вказують та ті ж обставини.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Враховуючи вище викладене, під час розгляду справи про поділ майна подружжя відповідачка не позбавлена можливості спростувати презумпцію спільної сумісної власності подружжя, надавши відповідні докази.

З огляду на викладене, зупиняючи провадження у справі, суд першої інстанції не навів відповідних мотивів неможливості розгляду справи, не проаналізував предмети та підстави позовів у справах і не вказав обставин, які б давали обґрунтовані підстави для висновку про те, що наявність спору у справі про визнання майна особистою приватною власністю виключає можливість на підставі наявних доказів самостійно встановити при розгляді даної справи наявність обставин, якими відповідачка обґрунтовувала свої заперечення проти заявлених позовних вимог.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що в оскарженій ухвалі суду першої інстанції не зазначено мотивів, які б могли свідчити про обґрунтованість висновку місцевого суду про необхідність зупинення провадження у цій справі, неможливість розгляду справи без попереднього розгляду справи № 522/11198/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

Крім того, зупинивши провадження у справі, суд порушив право позивача на справедливий суд та розумні строки розгляду справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції у порушення пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України безпідставно зупинив провадження у справі, оскільки таке зупинення суперечить принципу ефективності судового процесу, направленому на недопущення затягування розгляду справи й перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Згідно з частиною четвертою статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, невірно застосував норми процесуального права, а тому дійшов помилкового висновку про задоволення заяви про зупинення провадження у справі.

Враховуючи допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а тому ухвала Приморського районного суду м.Одеси від 21 листопада 2022 року підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст.367,368,374,379,381-384 ЦПК України, суд

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Луценко Олена Анатоліївна, задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2022 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена згідно п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.В. Кутурланова

Судді: В.О. Бездрабко

Л.А. Приходько