УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 368/1044/19

провадження № 61-1154ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Обухівська районна рада Київської області, Державна Казначейська служба України, Держава Україна в особі Міністерства юстиції України,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лисюк Оксана Василівна, на постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Обухівської районної ради Київської області, Державної Казначейської служби України, Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди, завданої прийняттям незаконного рішення,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Обухівської районної ради Київської області, Державної Казначейської служби України, Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди, завданої прийняттям незаконного рішення.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 1 червня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнено з Обухівської районної ради Київської області на користь ОСОБА_1 468 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

У іншій частині позову відмовлено.

Додатковим рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 16 червня 2022 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнено з Обухівської районної ради Київської області на користь ОСОБА_1 4 426,77 грн у відшкодування витрат на проведення експертизи.

У іншій частині заяви відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року апеляційну скаргу Обухівської районної ради Київської області задоволено частково, рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 1 червня 2022 року змінено в частині розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з Обухівської районної ради Київської області на користь ОСОБА_1 , і визначено її у розмірі 65 000 грн.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року, повний текст якої складено 26 грудня 2022 року, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лисюк О. В., 20 січня 2023 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення і залишити в силі рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 1 червня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику п`ять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення зазначених у ній недоліків.

Вказані в ухвалі недоліки у встановлений судом строк усунено.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року заявник вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 357/14357/17 (провадження № 61-16246св19),

від 17 вересня 2020 року у справі № 607/13541/17

(провадження № 61-19283св19) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення і частково задовольняючи позов, Кагарлицький районний суд Київської області виходив з того, що факт завдання ОСОБА_1 моральної шкоди внаслідок ухвалення Кагарлицькою районною радою VII скликання рішення від 13 липня 2017 року № 226-24-VII «Про висловлення недовіри голові Кагарлицької районної державної адміністрації ОСОБА_1 », яке визнано незаконним і скасовано судом, є доведеним.

Суд першої інстанції визначив розмір моральної шкоди у розмірі 468 000 грн, посилаючись на характер і обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції завищено розмір моральної шкоди і він не відповідає критеріям розумності та справедливості.

Суд апеляційної інстанції вказав, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Судом апеляційної інстанції за матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 з 19 жовтня 2015 року відповідно до розпорядження Президента України від 15 жовтня 2015 року № 747/2015-рп «Про призначення В. Коляди головою Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області» призначений та працював на посаді голови Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області.

13 липня 2017 року рішенням Кагарлицької районної ради VII скликання

№ 226-24-VII «Про висловлення недовіри голові Кагарлицької районної державної адміністрації ОСОБА_1 » вирішено:

1. Затвердити протокол засідання лічильної комісії Кагарлицької районної ради від 13 липня 2017 року про результати таємного голосування щодо висловлення недовіри голові Кагарлицької районної державної адміністрації ОСОБА_1 .

2. На підставі результатів таємного голосування висловити недовіру голові Кагарлицької районної державної адміністрації ОСОБА_1 .

3. Доручити виконавчому апарату районної ради направити рішення сесій Президенту України для прийняття відповідного рішення.

На підставі рішення Кагарлицької районної ради Київської області 1 вересня 2017 року Президентом України видано розпорядження № 166/2017-рп «Про відставку голови Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області», внаслідок якого ОСОБА_1 звільнено з посади голови Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області і припинено його публічну службу.

Рішення Кагарлицької районної ради VII скликання № 226-24-VII «Про висловлення недовіри голові Кагарлицької районної державної адміністрації ОСОБА_1 » оскаржено ОСОБА_1 до Кагарлицького районного суду Київської області.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 12 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року скасовано рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 12 вересня 2018 року і ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено; визнано незаконним та скасовано рішення Кагарлицької районної ради VII скликання № 226-24-VII «Про висловлення недовіри голові Кагарлицької районної державної адміністрації ОСОБА_1 ».

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, зменшуючи розмір відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про покладення на Обухівську районну раду Київської області обов`язку відшкодувати моральну шкоду, оскільки факт заподіяння моральної шкоди підтверджений.

При цьому апеляційний суд, зменшуючи розмір відшкодування моральної шкоди, врахував обставини справи в їх сукупності, глибину моральних страждань та належним чином обґрунтував розмір стягненої моральної шкоди.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що не відноситься до визначених статтею 400 ЦПК України повноважень касаційного суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року

у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 25 серпня 2020 року

у справі № 357/14357/17 (провадження № 61-16246св19), від 17 вересня 2020 року у справі № 607/13541/17 (провадження № 61-19283св19), відхиляються касаційним судом, оскільки оскаржуване судове рішення не суперечить висновкам, викладеним у вказаних постановах.

У постанові Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 357/14357/17 (провадження № 61-16246св19) касаційний суд дійшов висновку про правильність визначення розміру морального відшкодування судами попередніх інстанцій, оскільки останні врахували обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством та судом, що згідно з висновком судової психологічної експертизи від 30 січня 2019 року № 9816/18-61 призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків.

У постанові Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у справі № 607/13541/17 (провадження № 61-19283св19) касаційний суд вказав, що, змінюючи рішення суду першої інстанції та визначаючи розмір морального відшкодування, апеляційний суд на підставі належної оцінки поданих сторонами доказів врахував обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом 22 місяців під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 200 000 грн, яка визначена з урахуванням конкретних обставин справи.

У вказаній постанові також зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лисюк О. В., на постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, прийнятою з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лисюк О. В., на постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лисюк Оксана Василівна, на постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Обухівської районної ради Київської області, Державної Казначейської служби України, Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди, завданої прийняттям незаконного рішення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук