ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«28» лютого 2023 року

м. Харків

справа № 638/7635/21

провадження № 22ц/818/444/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю. М., Яцини В.Б.

за участю секретаря Волобуєва О. О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , представниця позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 , представник відповідача ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2022 року в складі судді Аркатової К.В.

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Позовна заява мотивована тим, що у травні 2020 року він, маючи намір придбати автомобіль, на сайті «авторіа» в мережі «інтернет», на якому розміщені оголошення з продажу транспортних засобів, побачив оголошення з продажу авто «VOLKSWAGEN PASSAT». З метою придбання транспортного засобу він зателефонував за номером, вказаним в оголошенні, та домовився про зустріч з продавцем 19 травня 2020 року.

Вказав, що продавцем виявився ОСОБА_3 , який показав йому довіреність № 199 від 02 квітня 2019 року, видану власником автомобіля ОСОБА_5 на його ім`я, в тому числі, на право продажу.

Зазначив, що після огляду автомобіля вони з відповідачем домовились про купівлю-продаж транспортного засобу, ціну та переоформлення автомобіля на нього.

Того ж дня, покладаючись на добросовісність дій продавця, він передав відповідачу грошові кошти у розмірі 2100,00 доларів США за автомобіль «VOLKSWAGEN PASSAT», 1991 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , червоного кольору, в підтвердження чого отримав письмову розписку від 19 травня 2020 року.

Проте, на укладення договору відповідач не приїхав.

Вказав, що 02 червня 2020 року він розшукував в мережі «інтернет» контактні відомості власника автомобіля, яким є ОСОБА_5 . Зустрівшись з власником він дізнався, що транспортний засіб в розшуку, вибув з володіння власника поза його волею, та власник не має наміру його відчужувати, не наділяв ОСОБА_3 повноваженнями на продаж автомобіля.

За вказаним фактом шахрайства зареєстровані кримінальні провадження № 0000780 від 16 квітня 2020 року та № 0001146 від 03 червня 2020 року. З матеріалів кримінального провадження він дізнався, що довіреність від імені ОСОБА_5 була видана нотаріусом без його особистої присутності та з підписом, який вчинено не ним, що підтверджується висновком експерта.

Зазначив, що автомобіль та оригінал розписки у нього вилучено в межах кримінального провадження. Його визнано потерпілим, проте жодній особі повідомлення про підозру не вручено, досудове розслідування триває.

Вказав, що ним сплачено грошові кошти на користь відповідача в розмірі 2100,00 доларів США за автомобіль, однак фактичної перереєстрації транспортного засобу на нього не відбулось, що свідчить про те, що договір, за яким передані грошові кошти, укладено не було, а отже у відповідача не було підстав для отримання вказаних коштів. Кошти за автомобіль фактично отримані відповідачем, а обставини, що з`ясувалися в ході спроби переоформлення транспортного засобу, унеможливлюють виконання домовленості сторін. ОСОБА_3 безпідставно набув грошові кошти, сплачені ним за автомобіль. На його звернення з проханням повернути кошти відповідач не реагує.

Просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 2100,00 доларів США, 3 % річних за користування грошовими коштами - 63,00 долари США та понесені судові витрати у вигляді судового збору та витрат на надання правової допомоги, що становлять 10 908,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_3 на його користь грошові кошти у розмірі 2100,00 доларів США, три відсотки річних - 63,00 долари США та судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у сумі 908,00 грн; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі; судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд, ухвалюючи судове рішення, неправильно застосував норми матеріального права. Так, не звернув увагу на те, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України. Він не був власником автомобіля, отже не мав здійснювати його перереєстрацію на позивача. Дійсний власник автомобіля до участі у справі не залучений. У кримінальному провадженні не прийнято остаточного процесуального рішення. Йому дійсно була видана довіреність на право керування та розпорядження транспортним засобом особою, яка іменувала себе « ОСОБА_5 ». На підставі цієї довіреності між ним та ОСОБА_5 , виникли договірні відносини, договір доручення, який міг бути виконаний, в тому числі, з позивачем. Довіреність не визнана підробленою, недійсною, жодного висновку суду щодо неї немає. Він вчиняв дії за цією довіреністю в інтересах власника автомобіля. Особисто від позивача коштів він не отримував. Зі змісту розписки від 19 травня 2020 року цього не вбачається.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

До суду апеляційної інстанції учасники справи, будучи належним чином повідомлені про день, час, місце розгляду справи, не з`явилися. 28 лютого 2023 року представник відповідача надав клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що він зайнятий в іншій цивільній справі в Жовтневому районному суді м. Харкова, яка призначена на 28 лютого 2023 року о 11:00. Як вбачається з матеріалів справи представник відповідача отримав судову повістку на судове засідання в суді апеляційної інстанції 09 лютого 2023 року за 19 днів до розгляду справи, SMS повідомлення відповідач та його представник 01 лютого 2023 року. Протягом цього періоду ані відповідач, ані його представник не повідомили завчасно суд апеляційної інстанції про те, що у представника в цей день відбудеться інша справа. Судове засідання було призначено в суді апеляційної інстанції о 10:00 годині, це була перша справа, в суді першої інстанції о 11:00, тому у представника відповідача було достатньо часу для того, щоб приймати участь у справах як в суді апеляційної інстанції, так і в суді першої інстанції. Інших причин відкладення розгляду справи представник відповідача не надав. Штучне створення перешкод для розгляду справи є неприпустимим, розцінюється як зловживання процесуальними правами сторони та порушує права інших учасників справи, тому в задоволенні клопотання слід відмовити.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти без законних підстав, отже, вони є безпідставно набутим майном, яке підлягає поверненню позивачу разом з 3% річних.

Судом встановлено, що 02 квітня 2019 року від імені ОСОБА_5 видано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Піддубною Ю.В., реєстровий № 199, якою уповноважено ОСОБА_3 бути його представником з питань, пов`язаних з розпорядженням та керуванням автомобілем «VOLKSWAGEN PASSAT», номерний знак НОМЕР_1 (а. с. 26).

16 квітня 2020 року ОСОБА_5 звернувся до поліції із заявою про те, що у період часу з кінця листопада 2018 року до кінця квітня 2019 року ОСОБА_6 у шахрайський спосіб, зловживаючи довірою, незаконно заволодів його транспортними засобами та належними йому грошовими коштами. На підставі цієї заяви відкрито кримінальне провадження № 0000780 (а. с. 24).

19 травня 2020 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти за автомобіль «VOLKSWAGEN PASSAT», номерний знак НОМЕР_1 , в розмірі 2100,00 умовних одиниць, що підтверджується його розпискою (а. с. 15 копія).

У межах кримінального провадження № 0000780 зазначений автомобіль вилучено у ОСОБА_1

02 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до поліції із заявою про те, що ОСОБА_3 19 травня 2020 року шахрайським шляхом, під приводом продажу автомобіля за довіреністю, незаконно заволодів його грошовими коштами в сумі 2100,00 доларів США. На підставі цієї заяви відкрито кримінальне провадження № 0001146 (а. с. 25).

12 лютого 2021 року ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_3 з вимогою щодо повернення коштів у розмірі 2100,00 доларів США (а. с. 16, 17).

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією зі сторін у зобов`язанні майно підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Відповідно до статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Отже, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у разі якщо правова підстава переходу не виникла або відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Також зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають у зв`язку з такими договірними відносинами, що мали виникнути у майбутньому, і це сторони попередньо погодили на момент передачі речі (грошей).

Відповідні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-1216цс17, постановах Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі № 501/5213/13-ц, провадження № 61-21849св18, від 07 серпня 2019 року у справі № 752/5986/16-ц, провадження № 61-23787св18, від 19 січня 2022 року у справі № 755/13075/20, провадження № 61-12666св21, від 17 лютого 2022 року у справі № 365/388/20, провадження № 61-15219св21.

За змістом приписів глави 83 ЦК України для кондикційних зобов`язань характерним є приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Зазначені висновки неодноразово висловлювались Верховним Судом, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц та від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 655 ЦК України).

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів» від 18 листопада 2015 року № 941, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема, укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що видача розписки та довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постановах Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 лютого 2018 року у справі № 640/7052/16-ц, провадження № 61-4678св18, від 07 березня 2018 року, справа № 536/378/15-ц, провадження № 61-772св18, від 03 червня 2020 року, справа № 766/9652/17, провадження № 61-27383 св 18.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

Таким чином, застосування у кожному конкретному випадку положень статей 1212 або 216 ЦК України залежить від обставин, за яких грошові кошти передавалися відповідачу.

Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі відсутня, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України.

Вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 607/5422/16-ц, провадження № 61-17355св18.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України.

Тому, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3% річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 01 червня 2016 року в справі № 910/22034/15, від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року в справі № 910/10156/17, від 16 травня 2018 року в справі № 14-16цс18.

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 2100,00 доларів США за автомобіль «VOLKSWAGEN PASSAT» 1991 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , і у подальшому договір купівлі-продажу цього транспортного засобу укладений не був, дійшов правильного висновку про набуття відповідачем коштів за відсутності для цього правових підстав і обґрунтовано стягнув вказану суму відповідно до статті 1212 ЦК України.

Факт одержання грошових коштів в сумі 2100,00 доларів США підтверджено розпискою ОСОБА_3 від 19 травня 2020 року.

Відомості щодо реєстрації за позивачем права власності на вищевказаний автомобіль відсутні.

Такі висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23 квітня 2020 року у справі № 501/5213/13-ц, провадження № 61-21849св18, від 04 серпня 2021 року у справі № 369/6098/15, провадження № 61-10105св20, від 23 лютого 2022 року у справі № 642/6034/19, провадження № 61-6247св21.

Встановивши, що відповідач набув без достатньої правової підстави грошові кошти, які належали позивачу, та не повернув їх, суд першої інстанції також дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України та стягнення 3% річних.

Доводи ОСОБА_3 щодо того, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми статті 1212 ЦК України, є безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу автомобіля належним чином сторонами не укладався, тобто правова підстава передачі коштів відповідачу відсутня, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі, що він не є власником автомобіля та не мав вчиняти його перереєстрацію на позивача; що він діяв в інтересах власника автомобіля на підставі довіреності, є необґрунтованими, адже ОСОБА_1 пред`явив позовні вимоги до ОСОБА_3 як до особи, що безпідставно набула і зберігає у себе його грошові кошти. Будь-які докази того, що відповідач передав отримані від ОСОБА_1 кошти дійсному власнику автомобіля ОСОБА_5 чи будь-якій іншій особі, у справі відсутні.

Посилання відповідача на те, що дійсний власник автомобіля ОСОБА_5 до участі у справі не залучений, судова колегія відхиляє, адже оскаржуваним судовим рішенням питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувались, вимог до нього ОСОБА_1 не заявляв. Предметом спору у справі є саме отримані відповідачем грошові кошти, а не автомобіль. У разі, якщо ОСОБА_3 вважав, що в результаті ухвалення судового рішення у розглядуваній справі він може набути прав стосовно ОСОБА_5 , або він може пред`явити вимоги до нього, то він мав діяти відповідно до положень частини першої статті 54 ЦПК України.

Доводи ОСОБА_3 щодо того, що у кримінальному провадженні не прийнято остаточного процесуального рішення, не можуть бути взяті до уваги, оскільки це не впливає на правильність висновків суду першої інстанції щодо безпідставного отримання ним коштів від позивача.

Твердження ОСОБА_3 щодо неотримання коштів від позивача спростовуються змістом його розписки від 19 травня 2020 року, з якої вбачається, що йому передані гроші за автомобіль. Оригінал цієї розписки перебував саме у ОСОБА_1 до його вилучення та долучення до матеріалів кримінального провадження. Доказів на спростування факту отримання ним коштів відповідачем не надано.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.

Ухвалою Харківського апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження від 01 лютого 2023 року зупинено дію оскаржуваного рішення суду. У зв`язку із залишенням апеляційної скарги ОСОБА_3 без задоволення, дію рішення суду першої інстанції слід поновити.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2022 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2022 року, зупинену ухвалою Харківського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю. М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 28 лютого 2023 року.