Справа № 129/1514/19
Провадження № 22-ц/801/73/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошина Т. В.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2023 рокуСправа № 129/1514/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С. К. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О. П.,

учасники справи:

позивач-відповідач ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Гайсинська міська рада,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу № 129/1514/19 за апеляційними скаргами ОСОБА_3 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 14 жовтня 2022 року, ухвалене у складі судді Волошиної Т. В. та адвоката Човганюк А. М. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 14 жовтня 2022 року, додаткове рішення цього ж суду від 14 листопада 2022 року, ухвалені у тому ж складі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, стягнення витрат, пов`язаних з організацією поховання та облаштування місця поховання.

Позов мотивований тим, що з грудня 2008 року вона вела спільне господарство та проживала однією сім`єю з ОСОБА_4 , як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу у житловому будинку АДРЕСА_1 .

Указаний житловий будинок з господарськими спорудами належав ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого секретарем Кунянської сільської ради договору купівлі-продажу від 30 липня 1987 року.

07 жовтня 2012 року вони зареєстрували шлюб. Від шлюбу спільних дітей немає.

Після реєстрації шлюбу за спільно нажиті кошти подружжя провело капітальний ремонт житлового будинку та господарських споруд.

Крім того, 29 липня 2010 року, під час фактичних шлюбних відносин за спільно нажиті кошти вони придбали автомобіль марки «DAEWOO NEXIA NS28» вартістю 73 600 грн, право власності на який було оформлено на ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Вона за власні кошти здійснила його поховання.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, зокрема, на житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 та автомобіль марки «DAEWOO NEXIA NS28».

Вона та відповідач (син ОСОБА_4 від першого шлюбу) є спадкоємцями першої черги за законом.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 претендує на половину спадкового майна, з урахуванням збільшених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд:

- встановити юридичний факт, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 з грудня 2008 року по день реєстрації шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 проживали однією сім`єю як чоловік і жінка;

- визнати об`єктом спільної сумісної власності автомобіль марки «DAEWOO NEXIA NS28», ЛЕГКОВИЙ СЕДАН-В, номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , вартістю 73 600 грн та житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 ;

- визнати за нею право власності на Ѕ частину в ідеальних долях автомобіля марки «DAEWOO NEXIA NS28», ЛЕГКОВИЙ СЕДАН-В, номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , вартістю 73 600 грн та право власності на Ѕ частину в ідеальних долях житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 , ринковою вартістю 155 625 грн;

- стягнути з ОСОБА_2 Ѕ частку витрат, пов`язаних з організацією поховання та облаштування місця поховання спадкодавця ОСОБА_4 у розмірі 34 827 грн.

У червні 2019 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , Гайсинської міської ради про визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок недійсним, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.

Позов мотивований тим, що з 01 серпня 1984 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 .

За час спільного проживання у них народився син ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_3 вони з ОСОБА_4 за спільні кошти придбали житловий будинок з господарськими будівлями розташований по АДРЕСА_1 .

Рішенням народного суду Гайсинського району Вінницької області від 30 жовтня 1987 року шлюб між ними розірвано.

За їх спільною згодою у будинку залишився проживати ОСОБА_4 , який проживав там до дня своєї смерті.

Після розірвання шлюбу розподіл житлового будинку не проводився, угода щодо його поділу не укладалася. Від свого права власності на половину житлового будинку в установленому порядку вона не відмовлялась та іншим особам не передавала (не відчужувала).

03 червня 2019 року вона звернулась до приватного нотаріуса Гайсинського районного нотаріального округу Кобилянської О. А. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на Ѕ частку в спільному майні подружжя на указаний вище житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, однак їй було роз`яснено про необхідність захисту свого права власності на Ѕ частку в спільному майні подружжя в судовому порядку, оскільки дружиною померлого ОСОБА_4 ОСОБА_1 , заявлено позов щодо прав на зазначений будинок з господарськими будівлями і спорудами.

Указує, що в матеріалах технічного паспорта на спірний житловий будинок міститься свідоцтво про право власності на житловий будинок від 29 листопада 2001 року, видане на ім`я ОСОБА_4 .

Вважає, що указане свідоцтво протиправно отримане її колишнім чоловіком на підставі неіснуючого рішення виконкому Кунянської сільської ради № 74 від 21 листопада 2001 року.

Зазначила, що про порушення свого права вона дізналась після звернення до нотаріуса.

Посилаючись на те, що отримання ОСОБА_4 свідоцтва про право власності на житловий будинок фактично позбавило її права власності на набуте під час шлюбу спільне майно, ОСОБА_3 просила суд:

- визнати недійсним з дати видання та скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок, видане виконкомом Кунянської сільської ради 29 листопада 2001 року, що посвідчує право приватної власності ОСОБА_4 на спірний житловий будинок (в цілому), який розташований по АДРЕСА_1 ;

- визнати спірний житловий будинок з господарськими спорудами об`єктом спільної сумісної власності подружжя;

- визнати за нею право власності на Ѕ частку в ідеальних долях указаного будинку;

- вирішити питання судових витрат.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 14 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4698,47 грн витрат на поховання спадкодавця ОСОБА_4 .

У решті позову відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

належних та допустимих доказів, які б свідчили про спільне проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як чоловіка та жінки, тобто наявність сім`ї, ведення спільного бюджету, господарства та побуту, а також спільної праці у період з грудня 2008 року до дня реєстрації їх шлюбу, 07 жовтня 2012 року, матеріали справи не містять. Позивачем не доведено, що спірне майно (транспортний засіб) придбано за спільні кошти та спільними зусиллями;

показання свідків про проживання позивача із спадкодавцем однією сім`єю не є достатніми доказами про наявність у них сім`ї у розумінні статті 3 СК України;

за відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно (транспортний засіб) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою;

транспортний засіб є особистою власністю ОСОБА_4 , оскільки право власності на нього набуте до укладення шлюбу з позивачкою;

ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення капітального ремонту спірного об`єкта майна, належного на праві особистої приватної власності ОСОБА_4 та придбаного до шлюбу, за рахунок спільних сумісних коштів як подружжя, їх сумісної трудової діяльності; не доведено її участь у капітальному ремонті житлового будинку та істотному збільшенні його вартості; який зроблений нею внесок та чи є він значним в такому розумінні, щоб визначав можливість визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя в розумінні ч. 1 ст. 62 СК України. Сам факт перебування позивачки в шлюбі з ОСОБА_4 на момент ремонту спірного об`єкта нерухомого майна, який перебував в одноособовій приватній власності останнього, не є достатньою підставою для визнання спільним майном подружжя та визнання права власності на Ѕ частину цього майна;

стягуючи з відповідача витрати на поховання спадкодавця ОСОБА_4 , суд першої інстанції керувався положеннями ст. 1232 ЦК України, ст. ст. 2, 12 Закону України «Про поховання та похоронну справу»;

під час судового розгляду встановлено, що спірний житловий будинок був придбаний ОСОБА_3 у період шлюбу з ОСОБА_4 та суд відніс указаний будинок до спільного майна подружжя;

ОСОБА_3 пропустила строк позовної давності, визначений законом, та не надала суду доказів поважності причин його пропуску.

Додатковим рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 14 листопада 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6920,80 грн витрати на професійну правничу допомогу. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 202,35 витрат на професійну правничу допомогу та 427,78 грн сплаченого судового збору. У стягненні решти витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Стягуючи витрати на правничу допомогу, суд першої інстанції керувався положеннями ст. ст. 133, 137 ЦПК України.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

У листопаді 2022 року ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

У листопаді 2022 року адвокат Човганюк А. М. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя й ухвалити нове рішення, яким задовольнити указані позовні вимоги.

У грудні 2022 року адвокат Човганюк А. М. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить додаткове рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу й ухвалити нове рішення, яким відмовити у стягнення з позивачки витрат на правничу допомогу.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 11 листопада 2022 року для розгляду указаної справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В..

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 листопада 2022 року відкрито провадження у цій справі за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 14 жовтня 2022 року та витребувано матеріали справи з місцевого суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23 листопада 2022 року апеляційну скаргу адвоката Човганюк А. М. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 14 жовтня 2022 року залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 25 листопада 2022 року відкрито провадження у цій справі за апеляційною скаргою адвоката Човганюк А. М. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 14 жовтня 2022 року.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 грудня 2022 року відкрито провадження у цій справі за апеляційною скаргою адвоката Човганюк А. М. в інтересах ОСОБА_1 на додаткове рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 14 листопада 2022 року.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 21 грудня 2022 року справу призначено до апеляційного розгляду на 16 січня 2023 року о 09:00 год з повідомленням сторін.

16 січня 2023 року оголошена перерва до 10:00 год 23 січня 2022 року.

Аргументи учасників справи

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про сплив строків позовної давності, оскільки про порушення свого права вона дізналась у 2019 році звернувшись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні;

розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу;

оскаржуване свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок видане на підставі неіснуючого правовстановлюючого документа.

Доводи апеляційних скарг адвоката Човганюк А. М.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що:

суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам на підтвердження факту спільного проживання позивачки однією сім`єю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, придбання за спільні кошти майна та здійснення капітального ремонту житлового будинку;

вартість житлового будинку з господарськими спорудами після проведення капітального ремонту істотно збільшилась за рахунок їх спільних грошових та трудових затрат, що є підставою для визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя;

додаткове рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи;

суд першої інстанції при розрахунку суми стягнення понесених відповідачем витрат на надання правової допомоги помилково прийняв до уваги суму 8000 грн, а не фактично сплачену суму згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 45 від 25 жовтня 2022 року.

Відзиви на апеляційні скарги впродовж встановленого апеляційним судом строку не надійшли.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 01 серпня 1984 року ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6 ) уклала шлюб з ОСОБА_4 (а. с. 121, том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народився син ОСОБА_2 (відповідач у справі за позовом ОСОБА_1 ) (а. с. 100, том 1).

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 30 липня 1987 року ОСОБА_4 набув у власність глинобитний, критий залізом житловий будинок розміром жилої площі 30 м2 та глинобитний критий шифером сарай, розташовані на земельній ділянці 0,04 га в с. Куна Гайсинського району Вінницької області. Згідно договору вартість житлового будинку складала п`ять тисяч карбованців (а. с. 13, том 1).

Рішенням народного суду Гайсинського району Вінницької області від 30 жовтня 1987 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 розірвано (а. с. 163, том 1).

15 червня 1988 року ОСОБА_7 отримала свідоцтво про розірвання шлюбу (а. с. 122, том 1).

З власноручно написаної розписки ОСОБА_7 від 12 жовтня 1987 року слідує, що згідно добровільного розподілу майна, вона отримала від ОСОБА_4 гроші в сумі тисяча сорок рублів та ніякого відношення до господарства останнього не має (159, 191, том 1).

21 січня 1989 року ОСОБА_7 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 та отримала прізвище « ОСОБА_9 » (а. с. 123, том 1).

З довідки виконавчого комітету Кунянської сільської ради Гайсинського району Вінницької області № 715 від 15 травня 2019 року слідує, що згідно з господарською книгою № 7 особовий рахунок № НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 відноситься до категорії робочих дворів. Станом на 15 квітня 1991 року головою робочого двору являвся ОСОБА_4 (а. с. 82, том 1).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 29 листопада 2001 року, виданого Кунянською сільською радою на підставі рішення виконкому Кунянської сільської ради № 74 від 21 листопада 2001 року, ОСОБА_4 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а. с. 35, том 1).

За відомостями технічного паспорта станом на 22 листопада 2001 року житловий будинок з господарськими будівлями складався з житлового будинку літ «А» площею 87,40 м2, веранди літ. «а» - 3,60 м2, добудови літ. «а1» - 4,80 м2, сараю з погребом літ. «Б» - 32,5 м2, літньої кухні, гаража літ. «В» - 55,8 м2, сараю літ. «Г» - 5,0 м2, дійсна вартість якого становила 18 678 рублів (а. с. 33-36, том 1).

Рішенням 47 сесії 6 скликання Кунянської сільської ради Гайсинського району Вінницької області від 03 вересня 2015 року про перейменування вулиць та провулків вирішено перейменувати вулицю Леніна на вулицю лікаря Маєвського (а. с. 83, том 1).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Кунянської сільської ради Гайсинського району Вінницької області № 714 від 15 травня 2019 року договір купівлі-продажу від 30 липня 1987 року стосується будівлі та споруд розташованих в АДРЕСА_1 (а. с. 81, том 1).

29 липня 2010 року між ОСОБА_4 та ТОВ «УЗАВТО-ВІННИЦЯ» укладено договір купівлі-продажу автомобіля марки «DAEWOO», модель «NEXIA NS28», рік випуску 2010, номер шасі НОМЕР_1 вартістю 73 600 грн, на підставі якого ОСОБА_4 видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 16 листопада 2010 року (а. с. 14-17, том 1).

07 жовтня 2012 року ОСОБА_4 зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 (а. с. 11, том 1).

З записів книги погосподарського обліку Кунянської сільської ради Гайсинського району Вінницької області за 2006-2010 роки по домогосподарству по АДРЕСА_1 та облікової картки об`єкта погосподарського обліку на 2011-2015 роки по домогосподарству по АДРЕСА_1 слідує, що ОСОБА_1 у травні 2014 року зареєструвала своє місце проживання на території Кунянської сільської ради Гайсинського району Вінницької області (а. с. 187, том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер спадкодавець ОСОБА_4 (а. с. 17, том 1).

14 березня 2019 року приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Кобилянською О. А. за заявами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відкрито спадкову справу № 01-14 до майна померлого ОСОБА_4 (а. с. 64, том 3).

26 лютого 2019 року ОСОБА_3 подала заяву про видачу свідоцтва про право власності на Ѕ частку в спільному майні подружжя на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Указана заява зареєстрована приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Кобилянською О. А. 03 червня 2019 року (а. с. 126, том 1, а. с. 82, том 3).

Відповідно до звіту про оцінку майна, виготовленого ФОП ОСОБА_10 , оціночна (ринкова) вартість спірного житлового будинку станом на 20 травня 2019 року складає 155 625 грн (а. с. 73-80, том 1).

На підтвердження витрат на ремонт та розбудову спірного будинку ОСОБА_1 надано накладні, товарні чеки на придбання будівельних матеріалів, а також довідки з індивідуальними відомостями про застраховану особу (а. с. 20-32, 37-65 том 1).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Аналіз змісту апеляційних скарг свідчить про оскарження судового рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , а тому в іншій частині оскаржуване рішення не є предметом перегляду апеляційним судом.

Отже, колегія суддів здійснює перегляд рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 14 жовтня 2022 року лише в частині та межах доводів апеляційної скарги.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частинами першою, другою статті 21 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (частина перша статті 36 СК України).

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

У постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі провадження № 6-2253цс15 зроблено висновок, що:

«особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти;

вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності;

рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти».

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 490/6060/15, від 10 лютого 2021 року у справі № 383/49/19.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що:

«вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

У постанові Верховного Суду від 26 липня 2022 року у справі № 664/1206/19 указано, що:

«проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно».

Відповідно до частини четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Показання свідків та спільні світлини не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).

Наведена судова практика свідчить про те, що питання щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи та поданих сторонами доказів.

Згідно із положеннями статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 на підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_4 у період з грудня 2008 року по 07 жовтня 2012 року посилалась на показання свідків, придбання під час фактичних шлюбних стосунків за рахунок спільних коштів автомобіля та проведення ремонту житлового будинку.

З копій записів книги погосподарського обліку (форма №1) Кунянської сільської ради Гайсинського району Вінницької області за 2006-2010 роки та облікової картки об`єкта погосподарського обліку на 2011-2015 роки по домогосподарству по АДРЕСА_1 слідує, що позивачка ОСОБА_1 у травні 2014 року зареєструвала своє місце проживання за указаною вище адресою (а. с. 186-187, том 1).

Спірний автомобіль придбаний на ім`я ОСОБА_4 у 2010 році, до укладення шлюбу з позивачкою.

Доказів про внесення ОСОБА_1 особистих коштів на придбання указаного майна матеріали справи не містять, як і відсутні докази того, що в ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був спільний сімейний бюджет.

Наявні в матеріалах справи чеки на придбання будівельних матеріалів датовано 2012-2019 роками, під час перебування позивачкою у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 .

Показання свідків про проживання позивачки із спадкодавцем однією сім`єю не є достатніми доказами про наявність у них сім`ї в розумінні статті 3 СК України.

Установивши, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання з ОСОБА_4 , ведення спільного бюджету, господарства та побуту, а також спільної праці у період з грудня 2008 року до дня реєстрації їх шлюбу - 07 жовтня 2012 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання спільною сумісною власністю подружжя транспортного засобу.

Доводи апеляційної скарги про те, що факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю підтверджується показаннями свідків є безпідставними, оскільки вони не можуть бути прийняті судом як беззаперечний доказ.

Факт спільного проживання, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом указаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції у цій частині не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки у суді першої інстанції, який надав їм належну правову оцінку, а також зводяться до оцінки доказів та не згоди з висновком суду першої інстанції, тому судом до уваги не беруться.

Статтею 21 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Сімейним законодавством передбачено два режими власності подружжя особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Відповідно до статті 57 СК України (в редакції чинній на час укладення сторонами шлюбу) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Статтею 62 СК України передбачено втручання у право особистої приватної власності.

Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, а саме статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України слідує, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто, істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто, значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості саме по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Тобто, тягар доказування обставин, необхідних для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому з подружжя, покладається на того із подружжя, який заявляє такі вимоги.

Зазначений висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 332/4629/15, від 24 березня 2021 року у справі № 161/17237/19.

Позивачка на обґрунтування вимог про визнання за нею права спільної часткової власності на Ѕ житлового будинку посилалась на проведення у спірному будинку капітального ремонту, який збільшив його вартість.

На підтвердження указаних обставин ОСОБА_1 надала суду накладні, товарні чеки, видаткові накладні за період з 2012 по 2019 роки.

Відомості в указаних документах підтверджують придбання позивачкою та ОСОБА_4 будівельних матеріалів та не підтверджують будь-яких проведених робіт по істотному збільшенню вартості спірного будинку.

Позивачкою не доведено, що вартість нерухомого майна істотно збільшилась порівняно з його вартістю, яка була на момент укладення шлюбу, а саме внаслідок спільних з померлим ОСОБА_4 трудових чи грошових затрат або затрат самої ОСОБА_1 .

Будь-яких доказів понесених позивачкою особистих витрат за її власні кошти чи внаслідок власної трудової діяльності матеріали справи не містять.

З наданого ОСОБА_1 звіту про оцінку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 слідує, що його ринкова вартість станом на 20 травня 2019 року збільшилась в порівнянні з вартістю цього майна на час його придбання 30 липня 1987 року. Проте, не доводить, що істотне удорожчання спірного нерухомого майна відбулось в результаті проведеної його реконструкції.

Оцінка спірного домоволодіння з його технічними характеристиками, яка існувала до проведеної реконструкції, в порівнянні з тим об`єктом нерухомого майна, що виникло після його реконструкції, в установленому законом порядку, проведена не була.

Сам факт перебування позивачки у шлюбі з ОСОБА_4 на момент ремонту спірного об`єкта нерухомого майна, який перебував в одноособовій приватній власності останнього, не є достатньою підставою для визнання спільним майном подружжя та визнання права власності на Ѕ частину цього майна.

Вирішуючи спір у цій частині, суд першої інстанції за відсутності належних та допустимих доказів в обґрунтування здійснення капітального ремонту спірного об`єкта майна, належного на праві особистої приватної власності ОСОБА_4 та придбаного до шлюбу, за рахунок спільних сумісних коштів подружжя, їх сумісної трудової діяльності, участі позивачки у капітальному ремонті житлового будинку та істотному збільшенні його вартості, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність заявлених позовних вимог та їх недоведеність.

Доводи апеляційної скарги про те, що за період шлюбу подружжя за спільні кошти здійснило капітальний ремонт спірного будинку унаслідок чого істотно збільшилась його вартість не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 463/3724/18 (провадження № 61-4970св21) зроблено висновок, що:

«формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони».

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» роз`яснено, що:

«для з`ясування обставин, які мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів».

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Вирішення питання про те, чи є збільшення цінності майна істотним, відноситься до компетенції суду. Проте питання цінності будинку та здійснення щодо нього поліпшень до та після їх здійснення (в тому числі у відсотковому значенні), вирішується, зокрема, шляхом проведення відповідної експертизи, оскільки потребує спеціальних знань.

Судом першої інстанції позивачці та її представнику роз`яснювалось право заявляти клопотання про призначення експертизи, проте клопотання про проведення експертного дослідження для з`ясування вартості об`єкта нерухомості до поліпшення, вартості проведених ремонтних робіт, частки покращення будинковолодіння заявлено не було.

Тобто, позивачка користувалась своїми процесуальними правами на власний розсуд.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків.

Під час апеляційного розгляду справи позивачка та її представник не заявляли клопотання про проведення у справі експертизи.

Матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів (договорів на виконання будівельних чи ремонтних робіт, актів фактично виконаних робіт тощо), які б свідчили про обсяг та вартість проведених ремонтних робіт.

Наявні в матеріалах справи квитанції, товарні чеки та накладні самі по собі істотне збільшення вартості спірного майна внаслідок здійснених за період шлюбу поліпшень, проведення переобладнання та ремонтних робіт за рахунок спільних трудових чи грошових затрат подружжя не доводять.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, не ґрунтуються на нормах права, тому судом до уваги не беруться.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 .

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктом 1 Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності разом з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

Отже, спірні правовідносини щодо правового статусу будинку регулюються нормами КпШС України, оскільки вони виникли до 01 січня 2004 року.

Відповідно до статті 112 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Зазначена норма права презюмує спільну сумісну власність подружжя на майно, яке набуте цим подружжям у період шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою (стаття 23 КпШС України).

Статтею 27 КпШС України визначено, що подружжя може укладати між собою всі дозволені законом майнові угоди. Проте угоди між ними, спрямовані на обмеження майнових прав жінки, чоловіка або дітей, недійсні і не обов`язкові ні для подружжя, ні для третіх осіб.

Згідно зі статтею 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частки грішми.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19).

Якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від права власності, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У цій справі встановлено, що з 01 серпня 1984 року ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6 ) перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 (а. с. 121, том 1).

30 липня 1987 року ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого секретарем Кунянської сільської ради, реєстровий номер 13, договору купівлі-продажу придбав житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 (а. с. 13, том 1).

Відтак, спірний житловий будинок із господарськими спорудами придбаний ОСОБА_4 у період шлюбу та відноситься до спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням народного суду Гайсинського району Вінницької області від 30 жовтня 1987 року шлюб між ними розірваний (а. с. 163, том 1).

Перебуваючи у шлюбі, 12 жовтня 1987 року ОСОБА_11 власноручно написала розписку завірену головою виконкому Кунянської сільської ради такого змісту (мовою оригіналу): «Я ОСОБА_7 згідно добровільного розподілу майна, отримала від ОСОБА_4 гроші в сумі тисяча сорок рублів. Я до господарства ОСОБА_4 ніякого відношення не маю» (159, 191, том 1).

ЦК Української РСР не містив визначення тлумачення «майно».

У радянському цивільному законодавстві термін «майно» використовувався в трьох значеннях: як синонім речі (у більшості випадків); як сукупність майнових прав суб`єкта (наприклад, при зверненні стягнення на майно); як сукупність майнових прав та обов`язків суб`єкта (наприклад, при загальному правонаступництві).

Даючи оцінку власноручно виконаній ОСОБА_3 розписці, можна дійти висновку, що під словосполученням «розподіл майна» слід розуміти спільне сумісне майно нажите подружжям за час шлюбу.

Тобто, 12 жовтня 1987 року ОСОБА_11 та ОСОБА_4 , перебуваючи у шлюбі добровільно провели поділ спільного майна подружжя і це не суперечило діючому на той час КпШС України.

Після розірвання шлюбу та вирішення питання щодо поділу майна подружжя, ОСОБА_4 оформив право власності на спірний житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 29 листопада 2001 року (а. с. 35, том 1).

Таким чином, станом на 2001 рік правовий статус спірного житлового будинку визначений як особиста власність ОСОБА_4

ОСОБА_3 , отримавши кошти від колишнього чоловіка, зазначила, що: «до господарства ОСОБА_4 ніякого відношення не має», з вересня 1987 року змінила місце проживання, не користувалась спірним житловим будинком та понад тридцять років не проявляла інтересу до цього будинку.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував, що якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від права власності, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Особа, яка мала право власності ( ОСОБА_3 ), висловила як прямо (12 жовтня 1987 року у розписці про добровільний поділ майна), так і своєю поведінкою (зміна місця проживання, протягом тридцяти років не цікавилася станом будинку), що не буде реалізовувати своє право власності. Тому поведінка ОСОБА_3 суперечить добросовісності, оскільки не відповідає попереднім заявам та поведінці сторони, а інші суб`єкти розумно покладалася на них. За таких обставин, право власності ОСОБА_3 на спірний житловий будинок припинилося.

Встановлені судом обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами, спростовують доводи заявниці про те, що ніяких угод про відчуження, відмову або припинення права на спірний житловий будинок ОСОБА_3 не укладала та свідчать, що поділ спільного майна подружжя відбувся у добровільному порядку, тому заявлені вимоги ОСОБА_3 є безпідставними.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Колегія суддів зазначає, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами сплила, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, тому позовна давність не може бути застосована до спірних відносин.

Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок недійсним, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, проте помилився щодо мотивів такої відмови. Тому оскаржену постанову у цій частині належить змінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуване в частині рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Оскільки суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , але з інших мотивів, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, судове рішення змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Щодо оскарження додаткового рішення

Колегія суддів здійснює перегляд додаткового рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 14 листопада 2022 року в частині та межах доводів апеляційної скарги.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

10 червня 2019 року між ОСОБА_2 та адвокатом Гуравською В. Ю укладено договір про надання правової допомоги.

Додатком № 1 до договору встановлено, що вартість надання адвокатських послуг складає 8000 грн.

На підтвердження виконання умов договору представником відповідача надано суду копію акта наданих послуг № 1 (звіт про виконану роботу) від 25 жовтня 2022 року, згідно з яким загальна вартість витрат на правничу допомогу складає 8000 грн.

Крім цього, представник відповідача надала рахунок на оплату № 0058/22 від 25 жовтня 2022 року на суму 8000 грн та квитанцію до прибуткового касового ордера № 45 від 25 жовтня 2022 року, за яким ОСОБА_2 сплатив адвокату 4000 грн витрат за правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України закріплено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

ОСОБА_1 не надала суду аргументованого клопотання про зменшення судових витрат на оплату правничої допомоги.

Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зробила висновок про те, що:

«витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). При прийнятті рішення щодо відшкодування витрат на правову допомогу слід керуватися такими критеріями: дійсність витрат, необхідність витрат, розумність розміру витрат, співмірність витрат».

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява N 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява N 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява N 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Колегія суддів вважає, що надані представником відповідача докази підтверджують витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката та є обґрунтованими.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Верховний Суд у постановах від 21 квітня2021 року у справі № 488/1363/17 (провадження № 61-11991св20) та від 26 січня 2022 року у справі № 127/1415/20 (провадження № 61-878св21) дійшов таких висновків:

«втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України».

Позивачка не надала доказів на підтвердження невідповідності судових витрат фактично наданим послугам.

У додатковому рішення суд першої інстанції зменшив витрати на правничу допомогу у зв`язку із частковим задоволенням позову.

Колегія суддів дійшла висновку, що вивчивши наявні у матеріалах справи докази понесення витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, проаналізувавши розмір заявлених витрат на оплату послуг адвоката на предмет співмірності із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих послуг та виконаних робіт, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення заяви щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутня квитанція яка б підтверджувала оплату відповідачем послуг щодо надання правничої допомоги на суму 8000 грн є безпідставними з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 686/5064/20 зроблено висновок, що:

«витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено».

Відтак, наявність або відсутність у матеріалах справи платіжного доручення (квитанції) щодо сплати адвокатського гонорару не має значення, якщо понесені витрати підтверджені належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги представника позивачки не спростовують реальності та співмірності судових витрат, понесених відповідачем.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційні скарги адвоката Човганюк А. М. в інтересах ОСОБА_1 залишені без задоволення, то судові витрати сплачені у якості судового збору слід залишити за позивачкою.

З огляду на те, що апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції лише в частині викладення мотивів, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів

постановив:

Апеляційні скарги адвоката Човганюк А. М. в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 14 жовтня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 14 жовтня 2022 року залишити без змін.

Додаткове рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 14 листопада 2022 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий С. К. Медвецький

судді: С. Г. Копаничук

В. В. Оніщук