Ухвала

Іменем України

27 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 331/6933/21

провадження № 61-2274ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області на рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 02 вересня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 січня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області, треті особи: Олександрівський відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Четверта Запорізька державна нотаріальна контора, про звільнення майна з-під арешту,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її свекруха - ОСОБА_2 , після смерті якої залишилася квартира АДРЕСА_1 . Єдиним спадкоємцем першої черги майна померлої ОСОБА_2 , який прийняв спадщину у встановленому законом порядку, був її син ОСОБА_3 (чоловік позивача). В лютому 2021 року ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак отримав відмову, мотивовану тим, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис про накладення арешту на вказану квартиру. В липні 2021 року її чоловік звернувся до суду з позовом про звільнення спадкового майна з-під арешту, однак цей позов було залишено без розгляду у зв`язку з тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто до відкриття провадження у справі, ОСОБА_3 помер. 21 липня 2021 року вона як спадкоємець за заповітом звернулася до приватного нотаріуса Бахматської Т. М. із заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті її чоловіка. Вважає, що за вказаних обставин виникнення в неї права на спадщину, яка залишилася після померлої свекрухи, було зумовлене входженням цього права до складу спадщини її чоловіка ОСОБА_3 як спадкоємця, який прийняв спадщину своєї матері ОСОБА_2 , однак помер після закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини і не одержав свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим вона позбавлена можливості оформити на своє ім`я право власності на вищезгадане спадкове майно, оскільки спірна квартира продовжує перебувати під арештом, хоча підстави для його накладення вже давно відпали.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 02 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 18 січня 2023 року, позов задоволено. Знято арешт з належної ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , запис про який міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в розділі «Відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна», реєстраційний номер обтяження 1948660 - арешт (архівний запис), зареєстрований 06 травня 2005 року Четвертою запорізькою державною нотаріальною конторою на підставі постанови б/н, 29 травня 2001 року, Державна виконавча служба Жовтневого району міста Запоріжжя, вх. № 240.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з відсутності підстав для накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки вже спливла давність виконання вироку Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 19 лютого 2001 року в частині призначеного ОСОБА_2 додаткового покарання у вигляді конфіскації належного засудженій майна. Наявність запису про арешт спірної квартири позбавляє позивача можливості оформити право власності на спадщину за заповітом. При цьому апеляційний суд вказав, що у випадках, коли арешт майна проводиться для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, до участі у справі як відповідач залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України.

16 лютого 2023 року Головне управління Державної податкової служби у Запорізькій області (далі - ГУ ДПС у Запорізькій області) подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 02 вересня 2022 рокута постанову Запорізького апеляційного суду від 18 січня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 лютого 2023 року справу призначено судді-доповідачеві Стрільчуку В. А., судді, які входять до складу колегії: Карпенко С. О., Ігнатенко В. М.

Касаційна скарга мотивована тим, що дії ГУ ДПС у Запорізькій області не призвели до порушення прав позивача, тому контролюючий орган не має бути відповідачем в цій справі. В даному випадку арешт на квартиру накладений виконавчою службою. Дії (чи бездіяльність) саме ГУ ДПС у Запорізькій області не перешкоджають позивачу в реалізації її прав. Подібні висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) та в постанові Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц (провадження № 61-12594св21), не були враховані судами попередніх інстанцій.

Наведені доводи є обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла свекруха позивача - ОСОБА_2 , після смерті якої залишилася належна їй на праві власності квартира АДРЕСА_1 .

Єдиним спадкоємцем першої черги майна померлої ОСОБА_2 , який прийняв спадщину у встановленому законом порядку, був її син ОСОБА_3 (чоловік позивача).

В лютому 2021 року ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак отримав відмову, мотивовану тим, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис про накладення арешту на вказану квартиру.

В липні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про звільнення вищезгаданої квартири з-під арешту, однак цей позов було залишено без розгляду у зв`язку з тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто до відкриття провадження у справі, ОСОБА_3 помер.

За життя, а саме 01 червня 2021 року, ОСОБА_3 склав заповіт, яким заповів все належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалося і взагалі все те, на що він за законом буде мати право, ОСОБА_1

21 липня 2021 року ОСОБА_1 як спадкоємець за заповітом звернулася до приватного нотаріуса Бахматської Т. М. із заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті її чоловіка ОСОБА_3 .

До складу спадщини ОСОБА_3 як спадкоємця, який прийняв спадщину своєї матері ОСОБА_2 , однак помер після закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини і не одержав свідоцтво про право на спадщину, входить належна померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 квартира АДРЕСА_1 .

Судами також встановлено, що вироком Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 19 лютого 2001 року, який набрав законної сили 27 лютого 2001 року, ОСОБА_2 було засуджено за частинами першою, другою статті 70-1, частинами першою, другою статті 229-1, частиною другою статті 229-20, статтею 42 Кримінального кодексу України в редакції 1960 року до 5 років 6 місяців позбавлення волі у виправно-трудовій колонії загального режиму з конфіскацією майна, яке належить ОСОБА_2 на праві особистої власності. Вирок набрав законної сили 27 лютого 2001 року.

Листом Департаменту інформації Міністерства внутрішніх справ України від 13 липня 2022 року № 18862/16-2022 підтверджується, що 15 квітня 2001 року ОСОБА_2 прибула до Чорноморської виправної колонії Одеської області (№ 74), а 29 квітня 2003 року її було звільнено умовно-достроково від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки 7 місяців на підставі Указу Президента України від 19 квітня 2003 року «Про помилування».

На виконання додаткового покарання у вигляді конфіскації майна 28 лютого 2001 року Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області видав виконавчий лист № 1-20/2001.

Постановою державного виконавця Жовтневого районного управління юстиції міста Запоріжжя від 29 травня 2001 року було накладено арешт на належну ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . 06 травня 2005 року реєстратор Четвертої запорізької державної нотаріальної контори вніс запис про арешт квартири до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 1948660.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 червня 2021 року № 259730555 арешт на квартиру АДРЕСА_1 , власником якої зазначена ОСОБА_2 , зареєстрований Четвертою запорізькою державною нотаріальною конторою в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 1948660, від 06 травня 2005 року на підставі постанови Державної виконавчої служби Жовтневого району міста Запоріжжя (без номера) від 29 травня 2001 року. Інші відомості про виконання покарання у вигляді конфіскації майна відсутні.

З моменту набрання вироком Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 19 лютого 2001 року законної сили минуло більше двадцяти одного року, а тому цей вирок в частині конфіскації майна ОСОБА_2 не може бути виконаний через сплив давності такого виконання.

Згідно з частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно з частинами першою-третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво про право на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) вказано, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

В постанові Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі № 331/1383/20 (провадження № 61-7109св22) зазначено, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що права позивача, як спадкоємця після смерті власника частини квартири порушені та підлягають захисту в обраний позивачем спосіб шляхом зняття арешту з квартири. Крім того, суди правильно зазначили про те, що позивачем правильно обрано спосіб захисту своїх прав та заявлено позовні вимоги до належного відповідача. Спір правильно розглянутий судами у порядку цивільного судочинства, оскільки позивач звернувся до суду за захистом свого цивільного права. Враховуючи правові підстави позову, а також те, що предметом позову є зняття арешту з майна боржника (засудженої особи, яка померла), накладеного в межах виконавчого провадження під час виконання вироку суду, взявши до уваги те, що позов про зняття арешту з майна поданий не учасником кримінального провадження, не учасником виконавчого провадження, а спадкоємцем, який позбавлений можливості оформити право власності у порядку спадкування за заповітом, вказаний спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. Посилання у касаційній скарзі на те, що дії ГУ ДПС у Запорізькій області не призвели до порушення прав позивача, тому контролюючий орган не має бути відповідачем у справі також не заслуговують на увагу, оскільки у випадках, коли арешт майна проводиться для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, підлягає вирішенню питання щодо відповідної участі у справі відповідного територіального органу Державної податкової служби України. Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594св21).

Встановивши, що предметом позову в цій справі є зняття арешту з майна боржника (засудженої особи, яка померла), накладеного в межах виконавчого провадження під час виконання вироку суду, взявши до уваги, що позов про зняття арешту з майна поданий не учасником кримінального провадження, не учасником виконавчого провадження, а спадкоємцем, яка позбавлена можливості оформити право власності в порядку спадкування за заповітом, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку щодо наявності підстав для задоволення позову.

При цьому, врахувавши, що в даному випадку арешт спірної квартири проводився для забезпечення конфіскації майна на користь держави, суди обґрунтовано виходили з того, що позивачем правильно обрано спосіб захисту своїх прав та заявлено позовні вимоги до належного відповідача - ГУ ДПС у Запорізькій області.

Такі висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги про те, що дії ГУ ДПС у Запорізькій області не призвели до порушення прав позивача, тому контролюючий орган не має бути відповідачем у справі, з посиланням на неврахування судами в цій справі правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) про те, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, та у постанові Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц (провадження № 61-12594св21), в якій вказано, що арешт з майна боржника можна зняти за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого Законом України «Про виконавче провадження», не заслуговують на увагу, оскільки у справі, яка переглядається, ГУ ДПС у Запорізькій області є належним відповідачем з огляду на те, що в даному випадку арешт спірної квартири накладений для забезпечення конфіскації майна на користь держави.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області на рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 02 вересня 2022 рокута постанову Запорізького апеляційного суду від 18 січня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області, треті особи: Олександрівський відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Четверта Запорізька державна нотаріальна контора, про звільнення майна з-під арешту.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко