Провадження №2/523/449/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м.Одеси в складі:

головуючої судді - Середи І.В.,

за участю секретаря - Щербан О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №9 в м. Одесі справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та вселення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання відповідачів надати відповідну кількість комплектів ключів від вхідних дверей, виселення ОСОБА_5 та вселення позивачів до квартири, яка належить їм на справі спільної часткової власності.

В обґрунтування заявлених вимог, позивачі вказують на те, що їм з відповідачем ОСОБА_4 належить на праві спільної часткової власності квартира АДРЕСА_1 , у даній квартирі проживає також співмешканка відповідача - ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу, з серпня 2018 року позивачі не мають можливості проживати та користуватися даною квартирою, оскільки відповідач змінив замок на вхідних дверях, чим створює їм перешкоди.

Після надходження позовної заяви суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України.

09 жовтня 2018 року після усунення недоліків позовної заяви відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

У своєму відзиві від 26 листопада 2018 року відповідач заперечував проти позовних вимог, посилаючись на те, що його дружина та діти добровільно виселилися із квартири і проживають за іншими адресами, він ніколи не чинив їм перешкод у користуванні житлом.

Так, його донька ОСОБА_3 постійно мешкала і мешкає у однокімнатній квартирі АДРЕСА_2 , яку він придбав їй за кошти від продажу іншої квартири, син ОСОБА_1 добровільно переїхав до своєї цивільної дружини ОСОБА_6 , з якою він проживає по АДРЕСА_3 . Оскільки його дружина ОСОБА_2 не бажала проживати у спірній квартирі з матір`ю відповідача, тому переїхала до доньки з метою надання їй допомоги у вихованні онуки. Проте кожен з них мав свої ключі від квартири та можливість проживати у ній. Після створення позивачами конфліктної ситуації стосовно його матері, про яку було повідомлено у поліцію, він вимушений був замінити замки, але жоден з позивачів не звертався до нього із проханням надати ключі від квартири. Відповідач намагався вирішити конфлікту ситуацію, але позивачі, звертаючись до суду, мають намір виселити його разом з матір`ю з квартири. Що ж стосується ОСОБА_5 , то вона у квартирі ніколи не проживала, на даний час він живе там разом з матір`ю.

26 листопада 2018 року відповідач ОСОБА_4 звернувся із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 , про визначення порядку користування квартирою

01 липня 2021 року закрито підготовче провадження та призначена справа до розгляду.

Ухвалою суду від 13 лютого 2023 року зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 , про встановлення порядку користування квартирою залишено без розгляду.

Сторони у судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином. Позивачі надали суду заяви про підтримання позовних вимог та розгляд справи у їх відсутності.

Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За змістом норми ч.6 ст.259 ЦПК України складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

За нормами ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_7 належить на праві приватної спільної часткової власності квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 69,7 кв.м. відповідно до свідоцтва про право власності на житло, видане Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів 07 квітня 1994 року на підставі розпорядження органу приватизації від 07 квітня 1994 року № 37240.

Відповідно до довідки про склад сім`ї та реєстрацію від 27 серпня 2018 року у даній квартирі зареєстровані відповідач ОСОБА_4 з 06 січня 1983 року, син відповідача ОСОБА_1 з 13 березня 2002 року, мати відповідача ОСОБА_4 з 02 липня 2013 року та дружина відповідача ОСОБА_2 з 06 січня 1988 року.

ОСОБА_8 після реєстрації розірвання шлюбу 12.02.2019 р. з ОСОБА_9 залишила дошлюбне прізвище « ОСОБА_10 ».

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 ст.321 ЦК України, визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з нормою ст.319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до вимог ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються статтею 391 ЦК України «Захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння», якою визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст.391 ЦК України).

Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Згідно з частиною першою статті 109 ЖК виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Нормами ст.150 ЖК також закріплено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з нормами ст.156 ЖК члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст.77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з вимогами ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Наявними у справі матеріалами, оформленими під час розгляду звернень як позивачів так і відповідача до поліції знайшло своє підтвердження вчинення перешкод позивачам в користуванні квартирою та проживання в квартирі ОСОБА_5 ..

При цьому, суд звертає увагу на те, що від відповідачки не надходило повідомлень про звільнення квартири, тому відсутність заперечень проти позову з її боку судом також враховується як підтвердження її проживання.

Оскільки суду не було надано підтвердження на згоду її проживання усіма співвласниками квартири, тому проживання ОСОБА_5 в квартирі є незаконним, а вимога про її виселення обгрунтованою.

Оцінивши надані докази в сукупності суд дійшов висновку про наявність порушення прав позивачів, оскільки відповідачі перешкоджають в реалізації прав на користування нерухомим майном.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідачів необхідно стягнути судовий збір 1644,52 грн. в рівних частинах , з яких на користь позивачки ОСОБА_2 сплатити 704,80 грн в рівних частинах, та на користь позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_1 по 469,86 грн. в рівних частинах.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 258-259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_4 усунути перешкоди ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом надання відповідної кількості комплектів ключів від вхідних дверей квартири.

Виселити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 до квартири АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві приватної спільної часткової власності.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання АДРЕСА_5 ) судовий збір у розмірі 1644,52 у рівних частках , де 704,80 грн. на користь ОСОБА_2 , 469,86 грн. на користь ОСОБА_1 , та 469,86 грн. на користь ОСОБА_7 .

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Рішення складено 24.02.2023 р.

Суддя