П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2023 року

м. Рівне

Справа № 569/9701/22

Провадження № 22-ц/4815/188/23

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Кучина Н.Г.

Час, дата і місце ухвалення рішення суду першої інстанції

(вступної та резолютивної частин): 10 год. 05 хв.

11 листопада 2022 року в м. Рівне Рівненської області

Повний текст рішення складено: час і дату не зазначено

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Майданік В.В.

секретар судового засідання: Крижов В.С.

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи";

відповідач: ОСОБА_1 ;

представники учасників справи:

позивача адвокати Лойфер Анастасія Олегівна та Цимбал Вадим Ігорович;

відповідача адвокат Мартинов Олексій Юрійович;

за участі: представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" адвоката Лойфер Анастасії Олегівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Мартинова Олексія Юрійовича та представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" адвоката Цимбала Вадима Ігоровича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 листопада 2022 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних від простроченої суми боргу,

в с т а н о в и в:

У липні 2022 року в суд звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" (далі ТОВ "Кредитні ініціативи" або товариство) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних від простроченої суми боргу. Мотивуючи свої вимоги, товариство покликалось на те, що 17 грудня 2012 року між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (далі ПАТ "АК Промінвестбанк") та ТОВ "Кредитні ініціативи" було укладено договір про відступлення прав вимоги, внаслідок якого позивач набув статусу нового кредитора за договором № 1873/07 від 24 грудня 2007 року, позичальником згідно з яким є ОСОБА_1 . За цим кредитним договором відповідачу надавався кредит в сумі 39 600 доларів США, що банком було виконано. Згодом рішенням Рівненського міського суду Рівненської області 06 листопада 2014 року з відповідача стягнуто заборгованість по кредитному договору у розмірі 407314,19 грн. та судові витрати. Оскільки відповідач свого обов`язку щодо повернення грошових коштів не виконує, тому позивач вважав, що вона має понести за це передбачену ст. 625 ЦК України цивільно-правову відповідальність.

З наведених спонукань ТОВ "Кредитні ініціативи" просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 551 318,57 грн., з яких: 90 261,24 грн. три проценти річних, а 461 057,33 грн. інфляційні втрати.

Рішенням Рівненського міського суду від 11 листопада 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Кредитні ініціативи" інфляційні втрати в розмірі 78 811,52 грн. та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 31 937,91 грн., а всього 110 749,43 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Кредитні ініціативи" судові витрати в розмірі 1 653,96 грн.

Стягнуто з ТОВ "Кредитні ініціативи" на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16 000 грн.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач допустила прострочення виконання грошового зобов`язання за рішенням суду, у зв`язку із чим у ТОВ "Кредитні ініціативи" виникло право отримати, окрім суми боргу, також суму інфляційних втрат та трьох проценти річних від простроченої суми. Однак право на стягнення цих грошових сум позивач має лише за період у три роки, які передували моменту звернення з позовною заявою до суду, адже відповідач подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Також при визначенні періоду, за який підлягали до стягнення визначені ст. 625 ЦК України нарахування, застосував доповнений Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дій норм на період дії воєнного стану" до Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України пункт 18, відповідно до якого зокрема у період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, останній звільняється від визначеної ст. 625 ЦК України відповідальності і за таким договором відповідні нарахування підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відтак суд встановив, що нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат повинно обмежуватись періодом з 15 липня 2019 року по 23 лютого 2022 року. При цьому суд визнав необґрунтованими доводи відповідача про неможливість стягнення інфляційних втрат в порядку ст. 625 ЦК України через те, що основне зобов`язання було у іноземній валюті, адже правовідносини між сторонами виникли внаслідок невиконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 листопада 2014 року про стягнення заборгованості у гривнях.

На рішення суду представником відповідача адвокатом Мартиновим О.Ю. подано апеляційну скаргу, де він покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неправильному застосуванні норм матеріального права і порушенні норм процесуального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що заборгованість по виконавчому документу № 569/6059/14-ц, виданому 07 червня 2021 року Рівненським міським судом Рівненської області, погашена в повному обсязі, тобто судове рішення від 06 листопада 2014 року в зазначеній цивільній справі виконано і сума боргу за кредитним договором № 1873/07 від 24 грудня 2007 року повністю сплачена. Разом з тим грошове зобов`язання за договором визначалось у доларах США, тоді як передбачена ст. 625 ЦК України інфляційна індексація внаслідок знецінення підлягає лише щодо грошової одиниці України - гривні. Отже, нараховуючи інфляційні втрати на зобов`язання, виражене у іноземній валюті, місцевий суд допустив порушення ч.2 ст. 625 ЦК України. Крім того, чинною редакцією п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу. Тому вважав, що у період дії воєнного стану в України з відповідача не може бути стягнуто інфляційні втрати та три проценти річних, передбачені ст. 625 ЦК України.

З наведених підстав просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

У поданому відзиві представник ТОВ "Кредитні ініціативи" адвокат Лойфер А.О. просила рішення Рівненського міського суду від 11 листопада 2022 року в оскаржуваній відповідачем частині залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, про що надала відповідні обґрунтування.

Крім того, рішення Рівненського міського суду від 11 листопада 2022 року через свого представника адвоката Цимбала В.І. оскаржив позивач, де в апеляційній скарзі покликався на його незаконність та необґрунтованість в частині відмови у задоволенні позовних вимог, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувалося, що при вирішенні вимог у відповідній частині не підлягали до застосування наслідки спливу позовної давності, адже у п. 6.7. кредитного договору, який укладений між первісним кредитором та ОСОБА_1 , сторони визначили, що строк позовної давності встановлюється тривалістю у 10 років. Отже, сторони кредитного договору досягли згоди про збільшення позовної давності і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам ст. 6 і ч. 1 ст. 259 ЦК України, що узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладене у постановах від 04 вересня 2019 року у справі № 127/1370/16-ц, від 01 жовтня 2018 року у справі № 497/1229/16-ц, від 19 вересня 2018 року у справі № 367/149/15-ц та від 15 вересня 2021 року в справі №343/2083/19. Також ТОВ "Кредитні ініціативи" зазначалося про відсутність підстав для відшкодування відповідачу понесених на професійну правничу допомогу витрат в розмірі 16 000 грн., оскільки сума цих грошових коштів неспівмірна складності справи, витраченому адвокатом часу та обсягу наданої правової допомоги. Хоча про це зазначалося в заяві про зменшення розміру судових витрат, однак суд жодних мотивів відхилення таких доводів не навів. Зважалось на те, що копії договору про надання правової допомоги б/н від 03 серпня 2022 року та акту прийому-передачі наданих послуг, які долучені до відзиву на позовну заяву, не є належними та допустимими доказами, адже не містять підписів сторін. Копія квитанції до прибуткового касового ордеру від 03 серпня 2022 року також не є належним та допустимим доказом з огляду на положення Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг".

З викладених міркувань просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове, яким позовні вимоги ТОВ "Кредитні ініціативи" задовольнити повністю.

У поданому відзиві позивач просить в оскаржуваній відповідачем частині рішення суду першої інстанції відхилити, вважаючи в цій частині його законним і обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявників, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Тому колегією суддів з огляду на доводи та вимоги апеляційних скарг рішення суду попередньої інстанції переглядається лише в частинах наявності правових підстав при вирішенні спору для таких питань: 1) застосування наслідків спливу позовної давності з урахуванням тієї обставини, що контрагенти кредитного договору обумовили в ньому строк позовної давності у 10 років; 2) нарахування інфляційних втрат на визначену в існуючому зобов`язанні грошову одиницю; 3) стягнення нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України грошових сум у період дії воєнного стану в України; 4) відшкодування відповідачу понесених на правничу допомогу витрат.

Як з`ясовано судом, 24 грудня 2007 року ПАТ "АК Промінвестбанк" та ОСОБА_1 уклали договір про іпотечний кредит № 1873/07, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в сумі 39 600 доларів США.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором між контрагентами і ОСОБА_2 було укладено договори поруки.

В подальшому, 17 грудня 2012 року, між ПАТ "АК Промінвестбанк" та ТОВ "Кредитні ініціативи" було укладено договір відступлення права вимоги, внаслідок якого товариство набуло статусу нового кредитора за договором № 1873/07.

Через неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків за кредитним договором утворились заборгованість, яка станом на 01 квітня 2014 року становила 37 034,96 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України на той час складало 407 314,19 грн., з яких 33 829,10 доларів США за кредитом, 2 703,32 доларів США за відсотками, а також пеня в розмірі 502,54 доларів США.

Позов про стягнення вказаних грошових коштів було пред`явлено в квітні 2014 року і за результатами його вирішення заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 листопада 2014 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ТОВ "Кредитні ініціативи" заборгованість в сумі 407 314,19 грн.

Згідно із заявою-повідомленням позивача від 16 вересня 2021 року заборгованість по виконавчому документі № 569/6059/14-ц, виданому 07 червня 2021 року Рівненським міським судом Рівненської області, погашена в повному обсязі.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають певні особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання цієї норми закону, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три проценти річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України.

Отже, за змістом наведених вимог Цивільного кодексу України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судами встановлено, відповідач належним чином не виконувала своїх зобов`язань за договором про іпотечний кредит, внаслідок банк звернувся до суду з вимогою про стягнення обумовленої цим договором заборгованості з позичальника та двох поручителів. Рішенням суду було підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальниці перед банком та його порушення. Згодом обумовлену судовим рішенням заборгованість було погашено.

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Тому з ухваленням судом рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор мав право на отримання сум, передбачених лише ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення.

Між тим, главою 19 Цивільного кодексу України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 8 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц погоджуючись з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, зазначила про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Разом з цим пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Передбачено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Отже, рішення суду попередньої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, на переконання колегії апеляційного суду, є законним та обґрунтованим, а аргументи сторін не можуть бути підставою для його скасування в оскаржуваній частині, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд.

Так, у пункті 6.7 сторони договору про іпотечний кредит обумовлено те, що будь-які протиріччя між сторонами при виконанні умов договору вирішуються шляхом переговорів між ними, а у випадку недосягнення згоди у судовому порядку відповідно до чинного законодавства. Також вказується про визначення строку позовної давності тривалістю у 10 років.

Однак спірні правовідносини виникли не з приводу виконання умов кредитного договору, а щодо наслідків невиконання відповідачем рішення суду. Суперечності, які виникли між сторонами саме щодо виконання умов кредитного договору, були вирішені в судовому порядку.

Пред`являючи у квітні 2014 року позов, ТОВ "Кредитні ініціативи" на власний розсуд в односторонньому порядку змінив умови кредитного договору щодо строків дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Тому кредитодавець втратив право нараховувати передбачену договором заборгованість і його права та інтереси забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Тобто продовжений строк позовної давності стосується лише обумовлених в кредитному договорі нарахувань чи будь-яких інших спорів з приводу цього договору, а до виниклого на підставі судового рішення зобов`язання застосовується загальна позовна давність, тобто три роки.

Оскільки рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 листопада 2014 року стягнуто заборгованість саме в національній грошовій одиниці України гривні, тому вона всупереч доводам представника відповідача підлягає індексації внаслідок знецінення.

Пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, як хибно про це зазначає адвокат Мартинов О.Ю., не унеможливлює захист майнового права та інтересу ТОВ "Кредитні ініціативи", які полягали у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні від боржника плати за користування грошовими коштами, а лише звільняє відповідача від нарахованої на підставі ст. 625 ЦК України заборгованості з 24 лютого 2022 року до закінчення тридцятиденного строку після припинення чи скасування, зокрема воєнного стану в Україні. Доводи заявника в розрізі питання розподілу судом першої інстанції понесених витрат на правничу допомогу відхиляються апеляційним судом через те, що враховуючи складність справи, обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, витрачений час, значення цієї справи для відповідача, визначений місцевим судом розмір цих грошових коштів є обґрунтованим, адже підтверджений належними доказами, відповідає засадам співмірності та покладений на сторону пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Першочергово на адресу суду першої інстанції було надіслано укладений відповідачем договір про надання правової допомогу та акту прийому-передачі наданих послуг без їхніх підписів (а.с. 46-47), однак в судовому засіданні їх було засвідчено підписами, що разом із ордером на надання правничої допомоги, розрахунком, квитанцією до прибуткового касового ордеру, є належними та допустимими доказами понесених витрат та спонукало до вирішення питання щодо їхнього розподілу.

Порядок оформлення адвокатом рахунку для оплати наданих ним послуг та оподаткування грошових доходів фізичної особи-підприємця та самозайнятої особи, яка провадить незалежну професійну діяльність, за ставками внеску до бюджету перебуває поза межами предмету дослідження питання витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у справах №922/1747/19, 910/7304/20.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (справи Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Спонуканням для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Мартинова Олексія Юрійовича та представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" адвоката Цимбала Вадима Ігоровича залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 листопада 2022 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

В.В. Майданік

Повний текст постанови складено: 07.02.2023