Номер провадження: 22-ц/813/2183/23
Справа № 501/2176/21
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Відокремленого структурного підрозділу «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Незалежна профспілка працівників морського торгового порту «Чорноморськ», про визнання наказу №10 від 07.06.2021 незаконним, його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

07 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Відокремленого структурного підрозділу «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Незалежна профспілка працівників морського торгового порту «Чорноморськ», про визнання наказу №10 від 07.06.2021 незаконним, його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обґрунтовуючи вимоги тим, що позивач працювала в Відокремленому структурному підрозділі «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом» на посаді сторожа та 07.06.2021 наказом №10 її було звільнено з роботи відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Однак цей наказ є незаконним та необґрунтованим що порушує її права. Тому позивач змушена звернутись до суду, та просить суд:

наказ Відокремленого структурного підрозділу «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом» за №10 від 07.06.2021 про звільнення ОСОБА_1 по ч. 1 ст. 40 КЗпП України визнати незаконним та скасувати;

поновити ОСОБА_1 в Відокремленого структурного підрозділу «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом» на посаді сторожа;

стягнути з Відокремленого структурного підрозділу «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом» на користь ОСОБА_1 ІПН НОМЕР_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 07 червня 2021 року по час постановлення рішення суду;

стягнути з Відокремленого структурного підрозділу «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом» на користь ОСОБА_1 ІПН НОМЕР_1 судові витрати у розмірі визначених платіжними квитанціями;

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 в Відокремленому структурному підрозділі «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом» та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць піддіти до негайного виконання.

Представник відповідача, Відокремленого структурного підрозділу «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом», у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав, про час та день слухання справи повідомлений належним чином (а.с. 4345).

Представник третьої особи, Незалежної профспілки працівників морського торгового порту «Чорноморськ», у судове засідання не з`явився, надав до суду пояснення щодо середнього заробітку працівника за час вимушеного прогулу (а.с. 46,47).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 28 жовтня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Відокремленого структурного підрозділу «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом», третя особа: Незалежна профспілка працівників морського торгового порту «Чорноморськ» про визнання наказу №10 від 07.06.2021 незаконним, його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Суд визнав незаконним та скасував наказ Відокремленого структурного підрозділу «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом» за №10 від 07.06.2021 про звільнення ОСОБА_1 по ч. 1 ст. 40 КЗпП України;

поновив ОСОБА_1 в Відокремленому структурному підрозділі «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом» на посаді сторожа;

стягнув з Відокремленого структурного підрозділу «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом» на користь ОСОБА_1 ІПН НОМЕР_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 07 червня 2021 року по час постановлення рішення суду, тобто по 28.10.2021;

стягнув з Відокремленого структурного підрозділу «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом» на користь ОСОБА_1 ІПН НОМЕР_1 судові витрати у розмірі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок). Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 в Відокремленому структурному підрозділі «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом» на посаді сторожа піддано до негайного виконання.

22 листопада 2021 року Державне підприємство «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом» (надалі ДП «УкрНДІМФ») звернулось до апеляційного суду з апеляційною скаргою, у якій просило суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що ДП «УкрНДІМФ» не брало участь у судовому засіданні, але рішенням суду вирішено його права, інтереси та обов`язки, оскільки відповідач, Відокремлений структурний підрозділ «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом», є структурним підрозділом ДП «УкрНДІМФ» та статусу юридичної особи немає, не наділений повноваженнями представляти інтереси ДП «УкрНДІМФ» у судах, не наділений цивільною процесуальною дієздатністю та не може виступати стороною у цивільному процесі.

У частині 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року у справі №521/12093/19 (провадження №61-20975св19) дійшов наступного правового висновку: «відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г. В., апеляційний суд не врахував, що він звернувся до суду як особа, яка не брала участі у справі, вважаючи, що суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки (частина перша статті 352 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тлумачення наведених вище норм процесуального права свідчить про

те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість дійти висновку щодо вирішення, чи невирішення судом першої інстанції питань про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Тобто апеляційному суду необхідно було відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., а у разі з`ясування, що судовим рішенням питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України».

За таких правових підстав, ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 березня 2022 року відкрило апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Державного підприємства «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28 жовтня 2021 року.

Відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з

основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із пунктом 8 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007

у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини та громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано положеннями глав 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6

Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому

порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

ЄСПЛ наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише формальним, але і реальним (рішення Європейського суд з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» (De Geouffre de la Pradelle v. France, заява №12964/87, § 28).

У частині 1 статті 352 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті та правового висновку Верховного Суду України у постанові від 03.02.2016 у справі №6-885цс15, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках. Особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують, або припиняють права або обов`язки цих осіб.

Отже, первинним для розгляду апеляційної скарги ДП «УкрНДІМФ», особи, яка не брала участі у цій справі, є з`ясування апеляційним судом тієї обставини, чи вирішив суд оскаржуваним рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки вказаної особи.

Встановлено, що до апеляційної скарги ДП «УкрНДІМФ» додана належним чином засвідчена копія Положення про Відокремлений структурний підрозділ «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом», затверджене директором ДП «УкрНДІМФ» у 2020 році, пунктом 2.1. якого передбачено, що ВСП «УБВ» є структурним підрозділом ДП «УкрНДІМФ» та не є юридичною особою. По довіреності ДП «УкрНДІМФ» від імені ДП «УкрНДІМФ» ВСП «УВБ» має право укладати з юридичними та фізичними особами України господарські та цивільно- правові договори (п. 5.1. Положення). Отже, відповідач, Відокремлений структурного підрозділу «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом», є структурним підрозділом ДП «УкрНДІМФ» та статусу юридичної особи немає, не наділений повноваженнями представляти інтереси ДП «УкрНДІМФ» у судах, не наділений цивільною процесуальною дієздатністю та не може виступати стороною у цивільному процесі.

За таких обставин, ухвалене судове рішення завдає ДП «УкрНДІМФ» шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках, не залучення її до участі у справі порушує її право на доступ до суду, тому суд першої інстанції вирішив питання про права та обов`язки вказаної особи та у неї наявне право на апеляційне оскарження вказаного судового рішення.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони про розгляд справи сповіщались належним чином та завчасно. Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі ДП УкрНДІМФ», поясненнях позивача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу та відповідача, Відокремленого структурного підрозділу «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом» (надалі ВСП «УГБ» ДП «УкрНДІМФ»), колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ДП «УкрНДІМФ» є прийнятною та підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41), або на вимогу профспілкового, чи іншого органу, уповноваженого на представництво трудовим колективом (стаття 45).

Умовою припинення трудових відносин з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, є, зокрема, ліквідація підприємства, установи, організації або їхня реорганізація, що поєднана зі скороченням штату/чисельності працівників та/або змінами в організації роботи (праці), унаслідок яких працівник надалі об`єктивно не може виконувати посадових обов`язків за посадою, яку обіймав до запровадження змін в організації праці, а щодо переведення на іншу посаду він або заперечує або для цього об`єктивно немає можливості.

Нормативне тлумачення частин першої та третьої статті 49 2 КЗпП України дає підстави для висновку, що роботодавець одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати, відповідно до своєї кваліфікації.

Ураховуючи, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника або уповноважений ним орган із дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які були на день звільнення.

Судом першої інстанції встановлено, що між відповідачем та позивачем існують трудові правовідносини, оскільки позивач 01 жовтня 2001 року прийнята до Відокремленого структурного підрозділу «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом» на посаду сторожа, та звільнена у зв`язку зі скороченням штату 07 червня 2021 року. що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_2 (а.с. 7).

Відповідно до посвідчення серії № НОМЕР_3 від 25.09.2014 ОСОБА_1 має право на пільги і компенсації, передбачені ст. 20, п.п. 5, 7, 8, 11, 12, 20, 23, 27, 48 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с. 8)

Незалежна профспілка працівників морського торговельного порту «Чорноморськ» згоди на звільнення сторожа ОСОБА_1 з Відокремленого структурного підрозділу «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом» не надавала, що підтверджується випискою з протоколу №6 засідання Президії НПП МТП «Чорноморськ» від 18.08.2021 (а.с. 37-39).

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача оголошено безпідставним, тому ефективним способом захисту порушеного права буде збереження за позивачкою середнього заробітку за час простою, як це передбачено ч. 1 ст. 113 КЗпП України, виходячи з розрахунку середнього заробітку, наданого представником третьої особи (а.с. 46-47) за період вимушеного прогулу з 07 червня 2021 року по 28 жовтня 2021 року, до ухвалення судом рішення, в сумі 21 755 грн.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 51 ЦПК України, в редакції чинної на час апеляційного перегляду судового рішення, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі №372/51/16-ц (провадження №14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (частини перша та друга статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 частини другої статті 119 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 30 ЦПК України у вказаній редакції). Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій).

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Проте, суд першої інстанції не виконав процесуального обов`язку щодо визначення належного відповідача у справі, а саме власника підприємства

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

У постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року в справі №335/5136/19 (провадження №61-18942св20) зазначено, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Переглядаючи трудову справу в касаційному порядку, Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року №515/687/18 (провадження №61-6537св19) дійшов наступного правового висновку: «За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц).

Стаття 236 КЗпП України передбачає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спірпро поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (висновок Верховного Суду України у постанові від 01 липня 2015 року у справі №6-435цс15).

Апеляційний суд, вирішуючи даний спір дійшов правильного висновку про те, що Татарбунарська районна рада Одеської області не є належним відповідачем у даній справі, а тому за результатами розгляду справи слід відмовити в позові до неналежного відповідача, проте помилково вважав, що належним відповідачем є Татарбунарська районна державна адміністрація Одеської області, оскільки відповідно до пунктів 4.1, 4.2 Статуту лікарня є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахунки та інші рахунки в банківських установах, печатку, штампи, бланки зі своїм найменуванням та іншу атрибутику юридичної особи і як встановлено в ухвалі Апеляційного суду Одеської області від 11 серпня 2016 року лікарня є неприбутковим закладом та її фінансування здійснюється відповідно до вимог чинного законодавства, замовлення коштів, зокрема нарахування та сплату заробітної плати здійснює саме лікарня, а тому саме КЗ «Татарбунарська центральна районна лікарня», яка є третьою особою у справі і роботодавцем ОСОБА_3 повинна бути належним відповідачем у даній справі».

У даному випадку у справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судом першої інстанцій обставини справи, підтверджують, що фактично цей спір виник між ОСОБА_1 та ДП «УкрНДІМФ», який власником підприємством та має статус юридичної особи, отже є належним відповідачем у справі.

Однак, позивач ОСОБА_1 клопотань про залучення до участі у справі ДП «УкрНДІМФ», яке є належною стороною спору, що розглядається, не заявляли, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову.

Судова колегія аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, правової висновок Верховного Суду України, правові висновки Великої палати Верховного Суду та Верховного Суду, з`ясовуючи приведені вище обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідивши наявні у справі докази, у тому числі додані до апеляційної скарги, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», вважає, що у даному випадку наявні підстави для відмови у задоволенні позову через пред`явлення позову до неналежного відповідача.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статті 51 ЦПК України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Науково-дослідний проектно конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом» задовольнити, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28 жовтня 2021 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , до Відокремленого структурного підрозділу «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідного проектно-конструкторського інституту морського флоту України з дослідним виробництвом», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Незалежна профспілка працівників морського торгового порту «Чорноморськ», про визнання наказу №10 від 07.06.2021 незаконним, його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 09 лютого 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду:М.М.Дагомерецький
А.І.Дришлюк
Р.Д.Громік