ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 квітня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 732/1920/21

Головуючий у першій інстанції Лиманська М. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/71/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Патук А.А.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: Городнянський психоневрологічний інтернат, директор Городнянського психоневрологічного інтернату Редькович Михайло Іванович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Городнянського психоневрологічного інтернату на рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2022 року (проголошено о 17:02, повний текст складено 31.01.2022) у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Городнянського психоневрологічного інтернату, директора Городнянського психоневрологічного інтернату Редьковича Михайла Івановича про визнання незаконними та скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом Городнянського психоневрологічного інтернату, директора Городнянського психоневрологічного інтернату Редьковича М.І., в якому просили:

1) визнати незаконними та скасувати накази директора Городнянського психоневрологічного інтернату Редьковича М.І. №101 та №103 від 08.12.2021 про відсторонення їх від роботи;

2) стягнути з Городнянського психоневрологічного інтернату на їх користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовували тим, що оскаржуваними наказами грубо порушено їх конституційне право на працю та позбавлено засобів для існування.

Указували, що вакцинація проти гострої распіраторної хвороби COVID-19 в Україні не є обов`язковою, зважаючи на положення Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (ст. 12) та Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя» (ст. 27).

Рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ Городнянського психоневрологічного інтернату № 101 від 08.12.2021 в частині відсторонення від роботи ОСОБА_1 .

Стягнуто з Городнянського психоневрологічного інтернату на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 10555,80 грн за вирахуванням податків та інших платежів.

Визнано незаконним та скасовано наказ директора Городнянського психоневрологічного інтернату № 103 від 08.12.2021 в частині відсторонення від роботи ОСОБА_2 .

Стягнуто з Городнянського психоневрологічного інтернату на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 8571,30 грн за вирахуванням податків та інших платежів.

Стягнуто з Городнянського психоневрологічного інтернату на користь держави судовий збір в сумі 2724 грн 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 908 грн 00 коп.

В апеляційній скарзі Городнянський психоневрологічний інтернат просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального права і неправильне застосування норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що Наказом МОЗ від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» (зі змінами внесеними Наказом МОЗ від 01.11.2021 № 2393), який є обов`язковим до виконання, на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають, у тому числі працівники установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів.

Відповідач наголошує, що Городнянський психоневрологічний інтернат є закладом, що надає соціальні послуги, та реабілітаційним закладом, тому його працівники підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19.

Указує, що відсторонення позивачів від роботи є законним, оскільки вони не надали доказів вакцинації або іншої документації, яка б дозволила продовження роботи. Бездіяльність же роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього у вигляді притягнення до адміністративної відповідальності.

Зазначає, що держава, встановивши відсторонення працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників реабілітаційного процесу, в тому числі й підопічних інтернату. Тому право позивачів на працю у Городнянському психоневрологічному інтернаті законно та обґрунтовано було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивачі відмовилися від обов`язкового щеплення.

Посилається на те, що втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим.

Позивачі вказують, що роботодавцем порушено порядок відсторонення від роботи працівників у зв`язку із відсутністю подання посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби.

Зазначають, що акт від 25.01.2022, в якому зафіксована відмова від вакцинації, складений вже після судового засідання і не може бути доказом у справі.

Посилаються на п. 9 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень від 16.09.2011, затвердженого Наказом МОЗ від 16.09.2011 № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 13.10.2014 за № 1238/26015, відповідно до якого медичний огляд перед щепленням є обов`язковим.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та доводи відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Городнянського психоневрологічного інтернату підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Пунктами 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що на момент відсторонення позивачів 08.12.2021 керівник інтернату не установив фактів відмови позивачів від проходження від щеплення або фактів ухилення позивачів від проходження такого щеплення. Також, відсутні докази того, що відповідними посадовими особами державної санітарно-епідеміологічної служби вносилося подання про відсторонення або недопуск позивачів до роботи.

Однак колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції через його невідповідність обставинам справи, і, як наслідок, неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.

Судом у справі встановлено, що з 06.12.2010 ОСОБА_1 працює в Городнянському психоневрологічному інтернаті, з 01.06.2019 - на посаді молодшої медичної сестри (палатної), що підтверджується записами в її трудовій книжці (а.с. 9-11).

З 03.12.2019 ОСОБА_2 працює в Городнянському психоневрологічному інтернаті на посаді слюсаря сантехніка, що підтверджується записами в його трудовій книжці (а.с. 12-15).

Наказом № 97 від 02.12.2021 «Про повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» позивачів попереджено про те, що у разі ненадання до 08.12.2021 документів на підтвердження наявності профілактичного щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, або довідки про абсолютне протипоказання проти щеплення, вони будуть відсторонені від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Із змістом наказу позивачі ознайомлені, про що свідчать їх підписи (а.с. 6).

Наказом директора Городнянського психоневрологічного інтернату №101 «Про відсторонення від роботи працівників, які відмовилися від профілактичного щеплення проти COVID-19» від 08.12.2021 ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 09.12.2021 на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Підстава: наказ № 97 від 02.12.2021 «Про повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» (а.с.7).

Наказом директора Городнянського психоневрологічного інтернату №103 «Про відсторонення від роботи працівників, які відмовилися від профілактичного щеплення проти COVID-19» від 08.12.2021 ОСОБА_2 відсторонено від роботи з 09.12.2021 на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Підстава: наказ № 97 від 02.12.2021 «Про повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» (а.с.7).

Матеріали справи не містять відповідних доказів про проведену позивачам вакцинацію від коронавірусної хвороби або висновку лікаря про наявність у них протипоказань до вакцинації.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю.

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).

Згідно з статтею 51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ч. 1 статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі №130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що: «нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, який затверджений Наказом МОЗ № 2153 від 04.10.2021, обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 № 595.

Отже Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до вказаного Переліку останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду уважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

Застосування до позивачки передбачених Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим Наказом МОЗ № 2153 від 04.10.2021 та Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й з оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Однак апеляційний суд залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивачки тим, що він, вона, працюючи черговою переїзду, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивачку заробітку.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17.04.2019 у справі № 682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави та є виправданим. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд і в Постановах від 10.03.2021 у справі № 331/5291/19 (провадження № 61-17335св20), від 20.03.2018 у справі № 337/3087/17 (провадження № К/9901/283/18), від 08.02.2021 у справі № 630/554/19 (провадження № 61-6307св20).

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті)».

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

При зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 посилалися на те, що їх відсторонення від роботи з 08 листопада 2021 року на період карантину без збереження заробітної плати є незаконним і таким, що порушує їх право на працю.

Суд встановив, що ОСОБА_1 працює в Городнянському психоневрологічному інтернаті на посаді молодшої медичної сестри (санітарки палатної). Наказом директора Городнянського психоневрологічного інтернату №101 від 08.12.2021 позивачку відсторонено від роботи до усунення причин, що його зумовили, без збереження заробітної плати.

Відповідно до посадової інструкції молодшої медичної сестри (санітарки палатної) Городнянського психоневрологічного інтернату, з якою позивачка ознайомлена 04.11.2020, про що свідчить її підпис, молодша медична сестра (санітарка палатна) зобов`язана, зокрема: слідкувати за перебуванням підопічних на території та в будинку-інтернаті, не залишати підопічних без нагляду; доглядати за підопічними, поправляти та міняти постільну білизну, подавати та прибирати судно при потребі; проводити зміну постільної та натільної білизни, перестилати постелі; слідкувати за чистотою одягу, натільної і постільної білизни підопічних; щоденно робити ранковий та вечірній туалет підопічним; допомагати медсестрі при виконанні лікувальних процедур; супроводжувати тяжкохворих; готувати підопічних до діагностичних обстежень, лікувальних процедур та огляду лікарем; звертати особливу увагу при догляді за ліжко хворими підопічними, допомагаючи їм при прийманні їжі, туалету, пересуванні; брати участь у організації харчування підопічних, годувати тяжкохворих.

ОСОБА_2 працює в Городнянському психоневрологічному інтернаті на посаді слюсаря-сантехніка. Наказом директора Городнянського психоневрологічного інтернату №103 від 08.12.2021 позивача відсторонено від роботи до усунення причин, що його зумовили, без збереження заробітної плати.

Відповідно до посадової інструкції слюсаря-сантехніка Городнянського психоневрологічного інтернату, затвердженої 05.01.2011, з якою позивач ознайомлений, про що свідчить його підпис, слюсар-сантехнік зобов`язаний, зокрема: приймати безпосередню участь в обслуговуванні підопічних будинку-інтернату; залучається адміністрацією будинку-інтернату для перенесення тяжко-хворих підопічних при транспортуванні для госпіталізації в лікувальні заклади, для перенесення підопічних до спальної кімнати під час епілептичних нападів та в інших випадках; переносить вмерших підопічних до моргу.

З викладеного вбачається, що за характером виконуваних обов`язків слюсаря-сантехніка та молодшої медичної сестри (санітарки палатної), які пов`язані з контактами з підопічними та забезпеченням їх догляду, позивачі підлягали обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, але після попередження про необхідність такого щеплення необхідних документів на підтвердження наявності щеплення або довідку про абсолютні протипоказання до нього не надали, у зв`язку з чим роботодавець обґрунтовано з дотриманням чинного законодавства відсторонив їх від роботи на час відсутності щеплення проти COVID-19.

У даному випадку держава, встановивши відсторонення працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й підопічних психоневрологічного інтернату. Право позивачів на працю у психоневрологічному інтернаті було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивачі не надали документи на підтвердження наявності обов`язкового щеплення. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що за таких обставин директор Городнянського психоневрологічного інтернату правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від роботи.

Відтак, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказів директора Городнянського психоневрологічного інтернату Редьковича М.І. №101 та №103 від 08.12.2021.

Оскільки вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи (у задоволенні якої відмовлено), то відповідно відсутні підстави і для її задоволення.

У задоволенні позовних вимог до директора Городнянського психоневрологічного інтернату також належить відмовити, так як вони пред`явлені до неналежного відповідача.

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила його суб`єктивні права, свободи чи інтереси. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

ОСОБА_3 , як директор, уповноважений видавати накази від імені Городнянського психоневрологічного інтернату. Оспорювані накази № 101 та № 103 від 08.12.2021 про відсторонення від роботи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 він видавав від імені інтернату, а тому належним відповідачем є саме Городнянський психоневрологічний інтернат.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ч. 1 п. 3, 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Городнянського психоневрологічного інтернату -задовольнити.

Рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2022 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Городнянського психоневрологічного інтернату, директора Городнянського психоневрологічного інтернату Редьковича Михайла Івановича про визнання незаконними та скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча О.Є. Мамонова

Судді: Н.В. Висоцька

Н.В. Шитченко