КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/1064/2023 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Сушко Л.П., Суханової Є.М.,

при секретарі: Лободі Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами Головного управління Національної поліції у Київській області та Прокуратури Київської області на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Київської області, Головного управління державної казначейської служби України у Київській області, третя особа: Головне управління Національної поліції у Київській області, про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 огриз вернувся до суду із зазначеним позовом, який уточнив в ході розгляду справи та просив стягнути з Головного управління державної казначейської служби у Київській області на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 400 000 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 30 000 грн за рахунок Державного бюджету України.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він незаконно перебував під кримінальним переслідуванням - у статусі підозрюваного у кримінальному провадженні

№ 0000476 від 25.03.2019 року до 11.09.2019 року та під цілодобовим домашнім арештом, що також обмежувало його свободу і позбавляло його можливості вести нормальний і звичний спосіб життя.

Враховуючи те, що постановою старшого прокурора у кримінальному провадженні

№ 0000476 - прокурором відділу Бориспільської місцевої прокуратури радником юстиції Динником І.В. від 11.09.2019 року закрито кримінальне провадження щодо позивача, у зв`язку з відсутністю в його діяннях складу кримінальних правопорушень, передбачених

ч.4 ст.187, ч.1 ст.263 КК України, вважає, що йому було заподіяно моральну шкоду, яку позивач оцінив в 400 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 вересня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України через Головне управління державної казначейської служби у Київській області шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 150 000 грн та 11 250 грн витрат на правничу допомогу.

В апеляційній скарзі Головного управління Національної поліції у Київській області з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким відмовити у задоволенні позову.

Скарга обґрунтована тим, що виходячи зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, позивачем взагалі не наведено аргументованих доводів та конкретних прикладів на підтвердження факту вчинення органами досудового розслідування та прокуратури Київської області фізичного чи психологічного впливу на позивача в ході досудового розслідування кримінального провадження №0000476, що вказувало б на спричинення останньому моральних страждань, настання інших негативних подій та явищ, переживань тощо.

Слід зазначити, що стосовно ОСОБА_1 такий запобіжний захід як взяття чи тримання під вартою не обирався, який є винятковим запобіжним заходом. Міра запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, а від 25.06.2019 року особисте зобов`язання було обрано позивачу відповідно до тяжкості вчиненого злочину, і підставою застосування запобіжного заходу відповідно до ч.2 ст.177 КПК України є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 цієї статі. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Також позивачем не долучено жодних доказів оскарження, на його думку, незаконних дій працівників поліції щодо його затримання, проведення досудового розслідування, арешту майна тощо.

При цьому, слід зазначити, що здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінального провадження відноситься до безпосередніх повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінально-процесуального законодавства, тому лише здійснення цих заходів не може бути підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди.

Вказує, що позивач має довести не лише факт реабілітації, а й наявність у зв`язку з цим моральної шкоди та її розмір. Він повинен в підтвердження своїх доводів про заподіяння йому моральної шкоди надати докази застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, тощо. Разом з тим, на думку відповідача, позивач до суду не надав жодних доказів, які б були підставою для визначення такого великого розміру моральної шкоди.

В апеляційній скарзі Прокуратури Київської області з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано, що на відміну від передбачених ч.ч.1-4 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» випадків безумовного відшкодування за рахунок державного бюджету майнової шкоди у разі закриття кримінального провадження за реабілітуючих підстав, відшкодування моральної шкоди у таких випадках, відповідно до ч. 5 ст. 4 Закону провадиться лише у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, завдали реальної моральної втрати громадянинові.

Тобто, в розумінні норм ч.5 ст.4 Закону сам факт закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а відшкодування моральної шкоди провадиться виключно у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже, факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди і умовою цивільно-правової відповідальності.

При цьому, сума присудженого відшкодування в жодному разі не має бути джерелом незаконного збагачення.

Однак, судом першої інстанції взагалі проігноровано, що здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до безпосередніх повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди (вказана позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 28.11.2018 справа №214/6982/13-ц).

Вказує, що здійснення процесуальних дій органом досудового розслідування й суду в межах та порядку, передбаченому КПК України, для досягнення завдань кримінального провадження, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, з чітким та безумовним дотриманням загальних засад кримінального провадження, передбачених ст.7 КПК У країни, не може саме по собі заподіювати моральні страждання особі, стосовно якої вони здійснюються, без доведення такою особою складу заподіяного правопорушення та всіх його елементів.

Разом з тим, за відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження реального факту заподіяння моральної шкоди з чітким підтвердженням існування всіх її елементів, суд безпідставно задовольнив позов у розмірі 150 000 грн, який є завищеним, оскільки виходячи зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, позивачем не наведено аргументованих доводів та конкретних прикладів на підтвердження факту вчинення органами Київської обласної прокуратури фізичного чи психічного впливу на позивача в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000476, що вказувало б на спричинення останньому моральних страждань, настання інших негативних подій та явищ, переживань тощо.

Більше того, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження протиправності поведінки працівників органів прокуратури під час направлення до суду клопотання про застосування до останнього запобіжного заходу, здійснення інших процесуальних дій, які б обмежували його права, тощо.

Навпаки, в ході досудового розслідування кримінального провадження

№ 0000476 органи прокуратури діяли згідно вимог Кримінального процесуального кодексу України, оскільки будь-які рішення чи дії Київської обласної прокуратури щодо ОСОБА_1 незаконними в судовому порядку не визнавались і навіть не оскаржувались учасниками кримінального провадження, а закриття кримінального провадження, не може безумовно свідчити про незаконність дій органів прокуратури, які відповідали вимогам, передбаченим нормами ст.ст. 9, 11, 12, 132, 177, 178 КПК України.

Зазначає, що здійснення досудового розслідування кримінального провадження стосовно позивача ніяким чином не обмежувало його права, не позбавляло можливості останнього вести звичний спосіб чи активне громадське життя, не порушувало стосунки з оточуючими людьми, а, отже, не призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків чи додаткових зусиль для організації життя, що свідчить про відсутність будь-яких істотних страждань чи інших негативних наслідків морального характеру, що залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Вважає, що судом не враховано, що сам по собі факт закриття кримінального провадження не призводить до безумовного та автоматичного обов`язку держави відшкодувати моральну шкоду особі, яка констатує її виключно наявністю такого факту, не наводячи при цьому у позовній заяві конкретних обґрунтованих доводів про те, в чому саме полягає заподіяна моральна шкода, якими діями (бездіяльністю) вона заподіяна, які моральні втрати поніс громадянин, яким чином вони призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків тощо.

Водночас, постановляючи оскаржуване рішення, суд обмежився лише констатацією факту спричинення позивачу моральних страждань та в порушення ст.89 ЦПК України не зазначив жодних фактів та доказів, на підставі яких він дійшов до такого висновку.

Крім того, поза увагою суду залишено той факт, що позивачем взагалі не конкретизовано, в чому конкретно полягали моральні страждання та який вони мали безпосередній психотравмуючий чи інший негативний прояв у його житті, лише стверджувалося про їх спричинення, що супроводжувалося надмірно тривалим кримінальним переслідуванням.

Так, не врахувавши вказані обставини кримінального провадження, судом першої інстанції задоволено позовні вимоги в частині стягнення суми моральної шкоди за нібито незаконне притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 у розмірі 150 000 грн за період його перебування під слідством упродовж 5 місяців та 17 днів, до того ж в більшому розмірі, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяиь перебування під судом чи слідством, передбачений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд зазначив про те, що ОСОБА_1 були спричинені моральні страждання, що безумовно змінили його нормальний життєвий ритм, однак не вказано прикладів, фактів та доказів, на підставі яких суд дійшов до такого переконання, розмір моральної шкоди в рішенні фактично не обґрунтував, а також не аргументував сам розрахунок завданої позивачу моральної шкоди.

У зв`язку з цим визначений рішенням суду розмір моральної шкоди є таким, що не ґрунтується на вимогах закону в частині розміру відшкодування, а при його визначенні судом безпідставно завищено суму стягнення у порівнянні з розміром, визначеним у ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд визначив розмір відшкодування моральної шкоди за період незаконного позивача під кримінальним переслідуванням - у статусі підозрюваного у кримінальному провадженні в 150 000 грн, що значно перевищує гарантований законодавством розмір відшкодування моральної шкоди, проте, на думку суду, за конкретних обставин цієї справи відповідає засадам розумності, справедливості та доведеності факту незаконного перебування позивача під слідством, зокрема і під домашнім арештом.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що слiдчим вiддiлом Бориспiльського ВП ГУНП України в Київськiй областi проводилось досудове розслiдування у кримiнальному провадженнi №0000476 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслiдувань 14.03.2019 року за ч.4 ст.187, ч.1 ст.263 КК України.

Встановлено, що 25 березня 2019 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187, ч.1 ст.263 КК України в рамках кримінального провадження №0000476.

Ухвалою слiдчого судді Бориспiльського мiськрайонного суду вiд 26.03.2019 року до підозрюваного ОСОБА_1 застосовано запобiжний захiд у виглядi цiлодобового домашнього арешту.

Ухвалою слiдчого судді Бориспiльського мiськрайонного суду вiд 25.06.2019 року до підозрюваного ОСОБА_1 застосовано запобiжний захiд у виглядi особистого зобов`язання до 23.08.2019 року.

Ухвалою слiдчого судді Бориспiльського мiськрайонного суду вiд 21.08.2019 року підозрюваному ОСОБА_4 продовжено термін дії запобiжного заходу у видi особистого зобов`язання з покладеними на нього обов`язками, передбаченими ч.5 ст.194 КК України до 25.09.2019 року включно.

11 вересня 2019 року винесено постанову про закриття кримiнального провадження щодо підозрюваного ОСОБА_1 у зв`язку з вiдсутнiстю в його дiяннях складу кримiнальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.1 ст.263 КК України та припинено дію запобiжного заходу у виглядi особистого зобов`язання з поверненням ОСОБА_1 вилученого в нього особистого майна.

За ч.1 ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За правилами п.2 ч.2 ст.1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року

№266/94-ВР (далі - Закону) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з п.2 ч.1 ст.2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до ч.5 ст.9, ч.6 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст.38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч.5 ст.5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

За приписами п.14 ч.1 ст.3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно з ч.1, 2 статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу.

В ч.1 ст.278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

На підставі системного аналізу наведених норм права, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи від 25.03.2019 року до 11.09.2019 року, тобто з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до закриття кримінального провадження, у зв`язку з вiдсутнiстю в його дiяннях складу кримiнальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.1 ст.263 КК України.

Моральна шкода підлягає майновому відшкодуванню з обрахуванням відповідно до тривалості періоду такого незаконного перебування під слідством та судом з обов`язковою прив`язкою до мінімального розміру заробітної плати, оскільки це передбачено законом.

Щодо оцінки обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди, то судом вірно зазначено наступне.

Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави.

На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України).

Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до пункту 5 ст.3 Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року).

За приписами частин п`ятої, шостої статті 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Судом вірно визнано доведеними позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди за період від 25.03.2019 року до 11.09.2019 року, так як є підтвердженим факт, що затримання, отримання повідомлення про підозру та застосування домашнього цілодобового арешту призводить до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд вірно вважав аргументованими доводи сторони позивача про те, що такі події призвели до погіршення/позбавлення можливостей реалізації позивачем своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, у тому числі з родиною, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

З урахуванням перебування позивача під слідством від 25.03.2019 року до 11.09.2019 року, гарантований державою можливий розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача складає 50 916 грн 78 коп. (6 500 грн (мінімальна заробітна плата за один місяць станом на час ухвалення судового рішення) х 5 місяців + 17 днів х 1 083 грн 34 коп. (мінімальна заробітна плата за 1 день) = 32 500 грн + 18 416,78 грн).

Проте, положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

За пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

Частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Таким чином, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом.

Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди в разі закриття провадження у справі покладається на орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з постановою про закриття кримінального провадження. При цьому, в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Як встановлено судом, в матеріалах справи міститься лист Бориспільської місцевої прокуратури від 27.09.2019 року №34-10078, в якому позивачу було надано відповідь, що останній має право на відшкодування шкоди відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Проте, вказаний лист не містить роз`яснень з приводу компетентного органу, до якого позивачу належить звернутися для отримання такого відшкодування.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Вимоги частин 2 та 3 статті 23 Цивільного кодексу України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Також, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Такий висновок суду відповідає аналогічним правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04.06.2018 року у справі №489/2492/17 (провадження №61-8890св18), від 13.06.2018 року у справі №464/6863/16 (провадження №61-10293св18, від 21.06.2018 року у справі №205/119/17 (провадження №61-24700св18), від 25.07.2018 року у справі №607/14493/16-ц (провадження №61-12051св18).

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі

№686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) сформульовано висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач тривалий час перебував під слідством, до нього було застосовано запобіжні заходи - домашній арешт, а згодом особисте зобов`язання, його майно було вилучене під час досудового розслідування кримінального провадження, внаслідок чого були суттєво порушені його нормальні життєві зв`язки і позивач був змушений докладати додаткових зусиль для підтвердження та доведеності своєї невинуватості у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

Тому, враховуючи встановленні фактичні обставини справи та наведені положення матеріального права суд першої інстанції дійшов вірного висновку про факт заподіяння позивачеві моральної шкоди.

Як встановлено судом, позивач перебував під слідством від 25.03.2019 року до 11.09.2019 року, під цілодобовим домашнім арештом від 26 березня 2019 року до 25 червня 2019 року, а під особистим зобов`язанням від 25 червня 2019 року до 11 вересня 2019 року.

На підставі викладеного суд першої інстанції вірно визначив розмір відшкодування моральної шкоди за період незаконного перебування позивача під кримінальним переслідуванням - у статусі підозрюваного у кримінальному провадженні в 150 000 грн, що значно перевищує гарантований законодавством розмір відшкодування моральної шкоди, проте, проте за конкретних обставин цієї справи відповідає засадам розумності, справедливості та доведеності факту незаконного перебування позивача під слідством, зокрема і під домашнім арештом.

При цьому, суд вірно вважав, що доводи представника відповідача - прокуратури Київської області про те, що позивачем не доведено незаконності дій з боку прокуратури Київської області, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки правилами статті 1176 ЦК України, Закону про відшкодування шкоди визначені спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури або суду. Такі підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу завдавачів шкоди та особливим способом завданої шкоди.

Сукупність зазначених умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Так, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті 1 Закону про відшкодування шкоди). Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (стаття 2 Закону про відшкодування шкоди).

Статтею 43 Бюджетного кодексу України установлено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

За п.8 ч.1 ст.7, ч.2 ст.23 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно з Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року №215, Казначейство у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, а також дорученнями Кабінету Міністрів України і Міністра фінансів (п. 2).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845.

Статтею 25 Бюджетного кодексу України встановлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку.

За п.3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Відповідно до п.35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

В Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України і управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державного казначейської служби України. Державна казначейська служба України не є розпорядником коштів Державного бюджету України.

Отже, суд вірно зазначав, що моральна шкода підлягає стягненню з Державного бюджету України через Головне управління державної казначейської служби у Київській області шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, що відповідає заявленим позовним вимогам.

З урахуванням наведеного, судом вірно відхилено доводи представника відповідача Головного управління державної казначейської служби у Київській області про те, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдавало, а тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів.

З огляду на викладене, суд дійшов вірного висновку щодо часткового задоволення позовних вимог на суму 150 000 грн., що складає 37,5% від ціни позову (від 400 000 грн.).

За змістом частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За приписами ч.2, 3, 4 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає платі відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Представництво інтересів ОСОБА_1 адвокатом Гошко В.І. здійснювалося на підставі договору № 80/19 про надання правової допомоги, укладеного15.09.2019 року.

На підтвердження понесення витрат на отримання правої допомоги згідно з договором від 15.09.2019 р.№ 80/19 стороною позивача надано розрахунок суми гонорару за надання професійної правничої допомоги (т.1, а.с.97), згідно з яким було здійснено підготовку позиції позивача та аналіз судової практики по предмету позову протягом 5 год., підготовку та складання позовної заяви із оформленням та направленням до суду протягом 10 год., надання усних консультацій протягом 3 год., надання письмових консультацій протягом 4 год. Вартість наданих послуг визначена у загальній сумі 32 762,40 грн.

Позивачем двома платежами було сплачено вартість послуг на загальну суму 30 000 грн., що підтверджується квитанціями №80/19 від 15.09.2019 року, №80/19/1 від 30.09.2019 року (т.1, а.с.94, 95).

Враховуючи положення ст.141 ЦПК України витрати на правничу допомогу компенсуються за рахунок держави пропорційно розміру задоволених вимог, тобто на суму 11 250 грн. (37,5% від 30 000 грн.).

Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Таким чином, доводи апеляційних скарг про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційні скарги не містять.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції у Київській області та Прокуратури Київської області залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2023 року.

Головуючий:

Судді: