Справа № 350/783/22
Номер провадження 2/350/42/2023
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 березня 2023 року Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області
в складі: головуючого судді Сокирко Л.М., секретаря судових засідань Ошуст В.М.,
з участю: позивачки ОСОБА_1 ,
представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Комарницького Е.Г.,
представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Родікова І.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Рожнятів Калуського району Івано-Франківської області в залі судових засідань № 2 Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах,

Позивачка 18 липня 2022 року звернулася до суду із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що в період з 1 липня 2019 року по 15 травня 2020 року вона працювала у магазині «Вишенька», що розташований по АДРЕСА_1 у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , яка приймала її на роботу та особисто займалася всіма питаннями діяльності та функціонування даного магазину.
При прийнятті її на роботу, відповідачка обіцяла, що оформить її офіційно продавцем через податкову інспекцію, забрала у неї паспорт та трудову книжку, проте за весь час роботи так її і не оформила.
Як при прийнятті на роботу, так і при звільненні відповідачка не проводила ревізію наявних матеріальних цінностей (товарів), безпідставно звинуватила її у допущенні недостачі на суму 58 000 гривень і примусила її підписати розписку про те, що вона позичила у неї 50 000 грн, які в подальшому були з неї стягнуті судовим рішенням.
Так як її фактично було допущено до роботи на посаду продавця, то вона вважає, що перебувала із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 у трудових відносинах з 1 липня 2019 року.
Цей факт можуть підтвердити свідки.
Встановлення факту перебування у трудових відносинах із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 їй необхідний для оформлення трудового стажу та відповідно оплати обов`язкових податкових та страхових платежів, виплати вихідної допомоги при звільненні та внесення відповідних записів в трудову книжку.
Просила встановити факт перебування її ( ОСОБА_1 ) у трудових відносинах із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 в період з 1 липня 2019 року по 15 травня 2020 року на посаді продавця у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований по АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 19 липня 2022 року заяву залишено без руху. Станом на 28 липня 2022 року недоліки заяви усунуто. Ухвалою судді Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 29 липня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання.
Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 2 вересня 2022 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду на 14 вересня 2022 року.
Ухвалою суду від 14 вересня 2022 року витребувано докази. Станом на 23 вересня 2022 року до суду надійшла витребувана інформація, а саме від Брошнівського професійного лісопромислового ліцею щодо навчання позивачки у цьому закладі.
У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Додатково позивачка пояснила, що з приводу працевлаштування в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » вона спілкувалася з ОСОБА_3 , дочкою ОСОБА_2 , з цього приводу була у них вдома, це була п`ятниця, де ОСОБА_2 повідомила, що вона буде працювати через день та отримувати заробітну плату в розмірі 2000 грн. В понеділок вона показала ОСОБА_4 паспорт, однак його копію їй не давала, як не давала ніяких документів. Заяву про прийом на роботу не писала. Згодом чи то в лютому чи в березні вона купила трудову книжку, однак ОСОБА_5 їй повернула цю книжку та сказала, що «запису» не потрібно, бо вона навчається. Всім у магазині займалася ОСОБА_5 . Крім неї в магазині працювала продавцем ОСОБА_6 , вони працювали через день.
Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Родіков І.С. позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що позивачка не перебувала із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 у трудових відносинах, будь яких договорів з нею не було укладено, так як остання була неповнолітньою, у зазначений нею період навчалася в учбовому закладі.
Крім того, відповідачка здійснювала свою діяльність без найманих працівників. Можливо позивачка і приходила до дочки відповідачки та допомагала їй, та позивачка з нею можливо і вела якісь перемовини щодо можливого її працевлаштування в майбутньому.
22 березня 2023 року представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Комарницький Е.Г. подав заяву про уточнення назви відповідача з «фізична особа-підприємець ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 », а також заяву про поновлення строку звернення до суду із позовом.
Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Родіков І.С. не заперечував щодо зміни назви відповідачки та просив розгляд справи продовжити, так як фактично договір про правову допомогу ним укладено із ОСОБА_2 , яка припинила підприємницьку діяльність 30 листопада 2020 року.
Суд, за згодою представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Родікова І.С. протокольно змінив статус відповідачки з «фізична особа-підприємець ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 ».
Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши надані сторонами докази, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи зі слідуючого.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про підприємництво», для здійснення підприємницької діяльності підприємець має право укладати з громадянами договори про використання їх праці. При укладанні трудового договору в тому числі у випадках, передбачених законами України, - контракту підприємець зобов`язаний забезпечити умови та охорону праці, її оплату не нижче встановленого в республіці мінімального рівня, а також інші соціальні гарантії, включаючи соціальне й медичне страхування та соціальне забезпечення відповідно до чинного законодавства.
Фізичні особи-підприємці ІІІ групи можуть вести будь-яку діяльність, крім тих, які заборонені для підприємців на єдиному податку. Для фізичних осіб-підприємців цієї групи немає обмежень щодо кількості співробітників.
Як убачається із вище зазначеноїінформації заступника начальника Головного управління ДПС в Івано-Франківській області Наталії Зікрата, фізична особа-підприємець ОСОБА_2 здійснювала діяльність одноосібно, без залучення найманих працівників.
Правила оформлення фізичною особою-підприємцем найманих працівників на роботу регулюються нормами Кодексу законів про працю України.
Таким чином, оформлення трудових відносин між фізичною особою-підприємцем та майбутнім працівником передбачає подачу останнім заяви про прийняття на роботу, в якій має бути зазначена дата початку роботи й посада.
В обов`язковому порядку майбутній працівник має надати наступні документи: паспорт або інший документ, який посвідчує особу; ідентифікаційний код (РНОКПП); трудову книжку, якщо майбутнім працівник працюватиме у фізичної особи-підприємця за основним місцем роботи; якщо робота вимагає спеціальних знань - то диплом, сертифікат або інший документ про освіту також може бути витребуваний.
Додатково можуть бути подані наступні документи: довідка про стан здоров`я; документи, що підтверджують право на пільги; військовий квиток для військовозобов`язаних, інші документи,
Трудовий договір між фізичною особою-підприємцем та найманим працівником укладається письмово у двох примірниках по одному для кожної із сторін.
Трудовий договору слід повинен містити наступні умови: строк договору, обов`язки працівника та роботодавця, робочий час, вихідні дні, тривалість щорічної оплачуваної відпустки, порядок вирішення спорів, оподаткування заробітної плати тощо;
Після видачі наказу про прийняття працівника на роботу, фізична особа-підприємець зобов`язана повідомити територіальний орган ДПС України про прийняття працівника, перш ніж допустити його до роботи.
Вимога для роботодавців повідомляти ДПС про прийняття працівників на роботу встановлена частиною третьою статті 24 Кодексу законів про працю України.. Виконати цей обов`язок треба до початку роботи працівника згідно із постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» № 413 від 17.06.2015 року. Допустити до роботи працівника можна лише після того, як ДПС прийняла подане повідомлення.
Окрім цього, на роботодавця покладається обов`язок ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та його посадовою інструкцією, визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами та проінструктувати з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці та протипожежної охорони;
Надалі роботодавець протягом 5 робочих днів зобов`язаний внести відповідний запис у трудову книжку працівника (паперову чи електронну).
Фізична особа-підприємець, як і всі роботодавці оформляє особову справу працівника, яка ведеться відповідно до «Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях», затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року за № 1000/5
Таким чином у фізичної особи-підприємця при влаштуванні працівника на роботу повинні бути у наявності наступні документи: примірник трудового договору; наказ про прийняття на роботу, про звільнення, про зміну умов та оплати праці тощо; правила внутрішнього трудового розпорядку; положення про оплату праці, у якому зазначено порядок і терміни виплати заробітної плати; положення про заохочення та преміювання;штатний розпис;посадові (робочі) інструкції; інструкції з охорони праці (за необхідності); табель обліку використання робочого часу; графік відпусток; повідомлення, заява й наказ про надання відпустки; відомість нарахування та виплати заробітної плати.
Згідно зі статтею 2 Кодексу законів про працю України, право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 Кодексу законів про працю України).
При укладенні трудового договору громадянин, який вперше приймається на роботу, має право подати вимогу про оформлення трудової книжки.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У судовому засіданні було встановлено, що відповідно до даних паспорта громадянина України позивачка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 та станом на 15 травня 2019 року була неповнолітньою.
Відповідно до вимог статті 24 Кодексу законів про працю України, трудовий договір з неповнолітнім обов`язково укладається в письмовій форми.
Так при працевлаштуванні неповнолітніх встановлені наступні особливості: випробувальний термін при прийнятті на роботу неповнолітнім працівникам не встановлюється; неповнолітніх забороняється залучати до нічних змін, надурочних робіт та робіт у вихідні дні, а також застосовувати працю неповнолітніх на важких роботах та на роботах із шкідливими або небезпечними умовами праці. А також забороняється залучати працівників молодше 18 років до підіймання та переміщення речей, маса яких перевищує встановлені для них норми. Робота підлітків з вантажами не повинна становити більше ніж 1/3 робочого часу; для неповнолітніх працівників установлена скорочена тривалість робочого часу: для осіб віком від 16 до 18 років 36 годин на тиждень; від 14 до 16 років 24 години на тиждень; зарплата працівникам молодше 18 років при скороченій тривалості щоденної роботи виплачується в такому самому розмірі, як працівникам відпов дних категорій при повній тривалості щоденної роботи; роботодавці зобов`язані вести у довільній формі спеціальний облік неповнолітніх працівників із зазначенням дати їх народження.
Відповідно до статті 191 Кодексу законів про працю України, усі особи молодше вісімнадцяти років приймаються на роботу лише після попереднього медичного огляду і в подальшому, до досягнення 21 року, щороку підлягають обов`язковому медичному оглядові.
Відповідно до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 Цивільного процесуального кодексу України).
Відповідно до частин першої, другої статті 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 79 Цивільного процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до частини другої статті 78 Цивільного процесуального кодексу України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У ході судового засідання за клопотання позивачки були допитані свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які кожен окремо пояснили, що дійсно бачили позивачку в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в селі Сваричів.
Зокрема, свідок ОСОБА_7 зазначила, що близько трьох разів у вересні-жовтні 2020 року була в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який належав ОСОБА_4 , де купувала какао та з « ІНФОРМАЦІЯ_3 » отримувала комп`ютер. В той час в магазині вона бачила ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_2 . Скільки часу працювала ОСОБА_1 в магазині вона не знає.
Свідок ОСОБА_9 зазначила, що у магазині, який належав ОСОБА_4 вона бачила як продавця ОСОБА_1 , але коли саме це було вона не знає, вона приходила на «Нову пошту» та в магазин коли приїздила із-за кордону додому. В магазині вона бачила ОСОБА_14 , але жодного разу не бачила там ОСОБА_2 . Також вона не бачила, щоб ОСОБА_1 віддавала Віті «виручку».
Свідок ОСОБА_11 зазначив, що він як староста села Сваричів декілька разів був у магазині з питань укладення договору на вивезення сміття. Коли саме це було він не пам`ятає. ОСОБА_1 повідомила йому, що вона продавець і вона цим не буде займатися. В магазині були люди, але хто вони такі він не знає. Покупок в магазині він не здійснював, то чи ОСОБА_1 працювала продавцем він не знає.
Свідок ОСОБА_10 зазначив, що ОСОБА_1 працювала продавцем « ОСОБА_15 », він це добре знає, так як досить часто, після 21 години ходив туди «випити» та купував хліб. Коли це було він не пам`ятає, але це було літо. В магазині також була подружка, вони пили каву, був і її майбутній чоловік.
Однак, про те, що позивачка перебувала із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 саме у трудових відносинах не повідомили, оскільки не зазначили обставин, що стосуються розпорядку роботи, оплати праці, умови праці, тощо.
Жоден із цих свідків не зазначив, у який період часу бачив позивачку в магазині (місяць, рік).
У судовому засіданні також була допитана в якості свідка ОСОБА_8 , яка суду пояснила, що вона є хрещеною матір`ю ОСОБА_1 та їй відомо, що ОСОБА_16 з осені 2019 року почала працювати у ОСОБА_17 . Працювала вона і на початку 2020 року. В магазині вона була з десять разів, але нічого там не купувала, вона приходила до ОСОБА_16 поговорити, відвідати. В магазин також приходила і ОСОБА_5 . Розмови з Марічкою чому її «не беруть» на роботу не було.
Таким чином, свідок ОСОБА_8 щодо працевлаштування позивачки продавцем у фізичної особи-підприємця ОСОБА_18 жодних пояснень не надала.
Суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків.
Однак, позивачкою, на підтвердження доводів щодо існування між нею та фізичною-особою-підприємцем ОСОБА_2 трудових відносин в період з 1 липня 2019 року по 15 травня 2020 року не надано належних доказів, а саме щодо: укладення трудового договору у письмовій формі, допущення її до роботи, виконання трудової функції та обсягу робіт, ознайомлення її з правилами трудового розпорядку, розпорядком дня, щодо розміру та виплати заробітної плати.
З урахуванням викладеного вище позивачка повинна була дотриматись умов, необхідних для укладення трудового договору, а саме написати заяву про прийняття на роботу, подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, ідентифікаційний код (РНОКПП), трудову книжку, інформацію про проходження попереднього медичного огляду, як того вимагає стаття 191 Кодексу законів про працю України.
Позивачка не надала суду доказів того, що вона писала заяву про прийняття на роботу, та надавала відповідачці трудову книжки та інші документи.
У судовому засіданні позивачка підтвердила, що заяву про прийняття її на роботу не писала, а трудову книжку купила тільки в лютому-березні 2020 року.
Натомість за клопотання представника відповідачки, судом була витребувана інформація від Брошнівського професійного лісопромислового ліцею, щодо навчання позивачки у цьому закладі.
Так відповідно до довідки Брошнівського професійного лісопромислового ліцею № 228 від 23 вересня 2022 року, ОСОБА_19 (відповідно до свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 прізвище змінено на ОСОБА_20 ) дійсно навчалася в ліцеї з 2 вересня 2019 року по 26 червня 2020 року по професії кухар офіціант.
Окрім того, представником позивачки надано судом розширену інформацію щодо навчання позивачки у цьому закладі.
Так. відповідно до довідки Брошнівського професійного лісопромислового ліцею № 12 від 25 січня 2023 року вбачається, що позивачка в період часу з 2 вересня по 27 грудня 2019 року була відсутня на навчанні у такій кількості годин днів місяця:
вересень: 02 (число) - 1 (година); 09 (число) - 1 (година); 10 (число) - 1 (година); 12 (число) - 6 (голин); 16 (число) - 1 (година); 17 (число) - 2 (година); 18 (число) - 2 (години); 19 (число) - 1 (година); 23 (число) - 3 (година); 24 (число) 2 (години); 25 (число)-1 (година); 26 (число) - 6 (годин); 30 (число) - 4 (година); жовтень: 01 (число) - 5 (годин); 02 (число) - 3 (години); 03 (число) - 1 (година); 07 (число) - 2 (голини); 08 (число) - 4 (години); 11 (число) - 2 (година); 16 (число) - 3 (години); 17 (число) - 6 (годин); 21 (число) - 5 (годин); 22 (число) 3 (години); 23 (число) - 2 (години); 24 (число) - 6 (годин); 28 (число) - 3 (година); 30 (число) - 2 (години);
листопад: 01 (число) - 6 (годин); 04 (число) - 2 (години); 06 (число) - 1 (година); 11 (число) - 2 (години); 12 (число) - 4 (години); 13 (число) - 2 (година); 14 (число) - 7 (годин); 18 (число) - 3 (години); 20 (число) - 1 (година); 22 (число) 6 (годин); 27 (число) - 5 (годин);
грудень: 03 (число) - 1 (година); 04 (число) - 1 (година); 06 (число) - 6 (годин); 09 (число) - 2 (голини); 11 (число) - 3 (години); 12 (число) - 6 (годин); 13 (число) - 6 (годин); 18 (число) - 4 (години); 20 (число) - 3 (години); 26 (число) 6 (годин); 27 (число) - 1 (година).
З 29 грудня 2019 року по 12 січня 2020 року учениця перебувала на канікулах; з 13 січня 2020 року по 11 березня 2020 року - перебувала на виробничій практиці; з 12 березня 2020 року по 31 травня 2020 року освітній процес здійснювався в дистанційній формі, у зв`язку із введенням карантинних заходів через COVID-19.
Таким чином, як убачається із зазначеної довідки позивачка в період з 1 вересня по 31 травня 2020 року була ученицею ліцею, виконувала освітню програму, хоча і була відсутня в деякі дні по декілька годин на навчанні.
Також слід зазначити, що учбовий заклад та магазин «Вишенька» знаходяться в різних населених пунктах.
Із зазначеного також можливо зробити висновок, що будь-яких домовленостей щодо особливо графіку роботи та поєднання навчання та виконання трудових обов`язків між сторонами не було.
Позивачкою, як доказ перебування її у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем надано фотографії.
Як пояснила у судовому засіданні позивачка на цих фотографіях зображена вона, а також її подруга у приміщенні магазину « ОСОБА_15 », у якому вона працювада продавцем у період часу з 1 липня 2019 року по 15 травня 2020 року.
Однак суд вважає цей доказ не належним та не достовірним, так як жодних підтверджень, що ці фотознімки зроблено саме у цьому магазині та саме у зазначений позивачкою період часу та при виконанні нею обов`язків продавця не містить.
На підтвердження позовних вимог, позивачка зазначила, що, працюючи в магазині, її безпідставно звинуватили у допущенні недостачі на суму 58 000 гривень, примусили написати розписку про позику та ці кошти у подальшому були з неї стягнуті судовим рішенням.
Однак, як убачається із наданих суду рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2020 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 350/771/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_21 про стягнення боргу, які набрали законної сили, позовні вимоги позивачки було задоволено.
Зокрема, у цих рішеннях суд зазначив, що між сторонами дійсно мали місце договірні відносини та був укладений договір позики на суму 50 000 грн, при цьому, відповідачкою (яка позовні вимоги не визнала та стверджувала, що кошти в сумі 50 000 грн у позивачки вона не позичала, та ці кошти це сума недостачі, яку вона нібито допустила) належних доказів того, що вона написала розписку як зобов`язання відшкодувати роботодавцю завдані збитки не надала.
Таким чином, зазначені позивачкою обставини, що кошти в сумі 50 000 грн, які були з неї стягнуто судовим рішенням, були нібито сумою недостачі, та це в свою чергу підтверджує факт перебування її у трудових відносинах з відповідачкою не є доказом, а тільки твердження позивачки.
Окрім того, слід зазначити, що відповідно до Переліку посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 р. N 447/2, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 р. N 1545-XII Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР, то таких посад слід віднести посади, пов`язані які з роботою з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовки до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства (організації).
Таким чином, з продавцем можна укласти письмовий договір про повну матеріальну відповідальність.
Однак, відповідно до статті 135-1 Кодексу законів про працю України, письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та: 1) займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Враховуючи зазначене, з позивачкою не можна було укладати письмовий договір про повну матеріальну відповідальність, так як вона в період часу з 1 липня 2019 року до 13 вересня 2019 року була неповнолітньою, як і не могли проводитися інвентаризації та ревізії.
Також слід зазначити, що жодних бухгалтерських документів, зокрема про прийом товару від різних поставщиків, передачу виручки, тощо позивачка не надала та не клопотала перед судом про витребування таких від інших осіб.
Окрім того, як було зазначено вищефізична особа-підприємець зобов`язана повідомити територіальний орган ДПС України про прийняття працівника на роботу, однак згідно інформації заступника начальника Головного управління ДПС в Івано-Франківській області Наталії Зікрата, фізична особа-підприємець ОСОБА_2 здійснювала діяльність одноосібно, без залучення найманих працівників, що свідчить про те, що трудовий договір між сторонами не укладався.
Також в ході розгляду справи судом не здобуто доказів, що фізична особа-підприємець ОСОБА_2 здійснювала відрахування коштів до податкових органів та пенсійного фонду за працівника ОСОБА_1 , що могло б свідчити про наявність трудових відносин між сторонами.
Судом встановлено, що наказ про прийняття на роботу позивачка не отримувала, трудовий договір з нею не укладався.
Ці обставини позивачкою не заперечуються, і якщо вона дійсно працювала у зазначений нею період продавцем у відповідачки, то розуміла, що працює без оформлення трудових відносин та це її влаштовувало, з цим вона погоджувалась.
У пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», зазначено, що згідно зі статтею 24 Кодексу законів про працю України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу.
Однак, відповідно до пункту 5 частини першої статті 24 Кодексу законів про працю України, трудовий договір з неповнолітнім обов`язково укладається в письмовій формі.
Як зазначив представник відповідачки, відповідачка трудовий договір із позивачкою не укладала, жодних домовленостей щодо працевлаштування між нею та позивачкою не було, наказ про прийняття позивачки на роботу не видавався. При цьому і сама позивачка повідомила, що всі перемовини щодо її працевлаштування мала із дочкою відповідачки, а не із самою фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 .
Таким чином позивачкою не надано належних та допустимих доказів, на підставі яких можливо було б встановити факт наявності між нею та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 трудових відносин в період з 1 липня 2019 року по 15 травня 2020 року .
Відповідно до частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Як убачається із наданої позивачкою інформації Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області за № 5919/22 від 2 листопада 2022 року позивачка вперше звернулася із позовом до суду до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах 10 серпня 2021 року.
Однак, ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 2 березня 2022 року позов було залишено без розгляду та вдруге позивачка завернулася до суду із цим позовом 18 липня 2022 року.
У своїй заяві до суду від 22 березня 2023 року позивачка просила поновити строк на звернення до суду із цим позовом та як пропустила його у зв`язку із введенням карантинних заходів через COVID-19 з 19 грудня 2020 року.
Як стверджує позивачка з 1 липня 2019 року вона перебувала з відповідачкою у трудових відносинах, без належного оформлення цих відносин, а отже із позовом про захист своїх трудових прав мала звернутися до суду на протязі трьох місяців після того як приступила до роботи.
Однак, із позовом до суду позивачка звернулася тільки в серпні 2021 року, тобто більше ніж через рік.
Відповідно до статті 234 Кодексу законів про працю України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Статтю 234 Кодексу законів про працю України не передбачено переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 Кодексу законів про працю України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
У постанові Верховного Суду України від 5 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц зазначено, що установлені статтею 233 Кодексу законів про працю України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 Кодексу законів про працю України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 Кодексу законів про працю України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.
Суд виходить з того, що доведення поважності пропуску строку звернення покладається саме на позивача. Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.
В своїй заяві про поновлення процесуального строку позивачка не навела негативних обставин, які були зумовлені карантинними обмеженнями і були перешкодою для подачі нею позову до суду.
Суд вважає, що позивачкою пропущено строк звернення до суду із цим позовом, а наведені позивачкою обставини не є поважними.
У пункті 4 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Така позиції викленена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц).
На підставі викладено, суд приходить до висновку, що позивачкою не доведено що вона перебувала у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , в матеріалах справи відсутня заява про прийняття на роботу та трудова книжка, відсутні докази допущення її до роботи, ознайомлення її з правилами трудового розпорядку, відсутні докази систематичної виплати заробітної плати за трудовим договором.
За таких підстав, суд вважає заявлені позовні вимоги не обгрунтованими та недоведеними у судовому засіданні на підставі належних та допустимих доказів, а тому в їх задовленні необхідно відмовити.
При цьому суд не застосовує позовну давність та відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість.
Керуючись статтями 7-14, 81, 247, 263, 265, 273, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 2, 3, 21, 24, 191, 233 Кодексу законів про працю України,
у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду учасниками процесу шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Дата складання повного судового рішення - 31 березня 2023 року.
Суддя: Сокирко Л.М.