Справа № 638/3658/23
Провадження № 2/638/2963/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Семіряд І.В.,

за участю секретаря Межирицької В.Ю.,

за участю

представника позивача: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дзержинського районного суду міста Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частку у спільному майні,-

ВСТАНОВИВ:

02.05.2023 позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частку у спільному майні, в обґрунтування якого зазначила, що їй належить на праві власності 1/6 частина однокімнатної квартири АДРЕСА_1 . 5/6 частин зазначеної квартири складають спадкове майно після смерті ОСОБА_5 . Після його смерті спадщину у вигляді 5/6 частин квартири прийняли відповідачі. Кожна з відповідачів отримала право на спадкове майно у вигляді 5/12 частин спірної квартири. У позивача з відповідачами була домовленість, що оскільки вони не потребують квартири для проживання, не бажають утримувати її, то вони не будуть заперечувати проти отримання права власності на всю квартиру, а позивач їм сплатить грошову компенсацію за їх частки по 108061 грн кожній. Позивач виконала свої зобов`язання, сплати заборгованість за комунальні послуги по квартирі і готова була сплатити оговорену сумі відповідачам, але, після початку війни, відповідачі не можуть приїхати до міста Харкова. Однокімнатна квартира не призначена для користування двох і більше сім`ями та є неподільною, спільне користування не можливе, оскільки сторони не членами однієї родини. Відповідачі є громадянами іншої держави, зареєстровані та постійно проживають на території рф, спірна квратира для проживання їм не потрібна. Відповідачі у квартирі не проживають і не проживали, не сплачують комунальні послуги, не приймають участі в у триманні квартири. Позивач вказує, що припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь- якої з обставин, передбачених ст. 365 ЦК України, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. У зв`язку з чим позивач просить визнати за нею право власності на 5/12 частин квартири, які належать ОСОБА_3 та на 5/12 частин квартири, які належать ОСОБА_4 , з виплатою їм грошової компенсації у розмірі по 108061 грн кожній, стягнути судові витрати.

05.05.2023 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова відкрито загальне провадження у справі, призначено підготовче засідання.

31.05.2023 від позивача, через канцелярію суду, надійшла заява про укладення мирової угоди між нею та відповідачами, а також заяви відповідачів про визнання позовних вимог.

13.06.2023 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова закрито підготовче засідання, витребувано докази з Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, уповноважила ОСОБА_1 представляти її інтереси в суді.

Представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, зазначила, що є всі підстави для припинення права на частку у майні відповідачів, окрім того надала квитанції про попереднє внесення позивачкою вартості часток відповідачів на депозитний рахунок суду.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у судове засідання не з`явились. Судом останні про розгляд справи повідомлялись через оголошення на сайті «Судова влада».

Суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до приписів ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряжаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної спільної власності належить квартира АДРЕСА_1 , розмір частки 1/6.

5/6 частини квартири АДРЕСА_1 складають спадкове майно після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у російській федерації.

Як свідчать матеріали спадкової справи №462/2021, яка витребувана з Шостої Харківської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прийняли спадщину у вигляді 5/6 частин спірної квартири.

З урахуванням норм ч. 1 ст. 1278 ЦК України, яка передбачає, що частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкоємець у заповіти сам не розподілив спадщину між ними, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримали право на спадкове майно у вигляді 5/12 частин квартири АДРЕСА_1 .

Окрім того, з наданої позивачем квитанції вбачається, що ОСОБА_2 сплатила заборгованість за комунальні послуги за спірну квартиру у розмірі 36122 грн.

Також позивачем надано підтвердження про внесення нею вартості часток відповідачів на депозитний рахунок суду по 109141,60 грн.

Позивач, звертаючись до суду з позовом, посилається на норми ст. 365 ЦК України, яка передбачає, що право особи на частку у спільному майн може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не можу бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майно є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників та члена його сім`ї.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Такий самий підхід у правозастосуванні ст.365 ЦК України викладений у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року №303/2585/16-ц, а також постанові Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року №357/11232/14-ц.

Надаючи оцінку кожній з підстав для припинення частки у спільному майні, яка визначена у ст.365 ЦК України, суд зазначає.

Як встановлено судом, частка відповідачів у спірному майні становить 5/6, що, на думку суду, є істотною в розумінні п.1 ч.1 ст.365 ЦК України.

Щодо тверджень позивача про неможливість поділити спільне майно суд зазначає, що доказів на підтвердження цих обставин позивачем не надано, а висловлено лише свою думку, що поділити спільно майно не можливо. Позивачем не надано жодного експертного висновку з цього приводу, так наприклад, висновку судової будівельної експертизи, яка могла бути проведена як за судовим рішенням так і за заявою позивача до експертної установи.

Окрім того, позивач не обґрунтувала, чому спільне володіння і користування майном є неможливим. Його посилання на те, що відповідачі є громадяними іншої держави, проживають та зареєстровані в іншому житлі не є підставою для позбавлення права власності на їх частку, оскільки відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Також, посилання позивача, що нею було сплачено кошти за комунальні послуги та на теперішній час позивач самостійно утримує майно, не є підставою для припинення права власності відповідачів, а є лише підставою для ініціювання ОСОБА_2 позову про стягнення з відповідачів відповідних витрат в порядку регресу.

Крім того, позивач не довів суду, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що «припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку».

Отже, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин п.4 ч.1 ст.365 ЦК України.

Приймаючи до уваги викладене, оскільки позивачем не доведено суду наявність виключних обставин для припинення частки відповідачів у спірному майні, які передбачені у ч.1 ст.365 ЦК України, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

За правилами ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Як свідчать матеріали справи позивачем було внесено на депозитний рахунок суду суми у розмірі 109141,60 грн.

Позивач надала відповідні копії квитанцій, проте ОСОБА_2 не надано підтвердження вартості спірного майна, а отже, не можливо достовірно встановити, що внесені позивачем суми становлять вартість часток відповідачів.

Разом з тим, приймаючи до уваги, що суд прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог, внесені суми на депозитний рахунок суду, підлягають поверненню позивачу, після набрання рішенням законної сили.

Щодо наданих позивачем заяв відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання позовних вимог та заяв про укладення мирової угоди.

З наданих заяв вбачається, що вони підписані позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на підставі довіреності.

Також позивачем надано довіреності («доверенность»), яка виконано іноземною мовою та надано без переклада.

З цих же довіреностей вбачається, що посвідчення відбулось нотаріусом на території російської федерації.

1 грудня 2022 року прийнято Закон України № 2783-IX «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» (далі Закон).

22 грудня 2022 року Закон опубліковано у газеті «Голос України» та 23 грудня 2022 року набрав чинності.

Зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року (далі Мінська конвенція та Протокол), вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР, у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь (стаття 1);

Вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР (стаття 2)

До документів, виданих на території росії і білорусі, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року, яка є чинною у відносинах України з росією і білоруссю. Офіційні документи, видані в Україні, для використання в росії та білорусі підлягають засвідченню апостилем органами, визначеними постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2003 р. № 61 (з урахуванням змін, внесених постановою КМУ від 27.05.2022 № 631);

Співробітництво у цивільних і кримінальних справах у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь може здійснюватися на підставі діючих у двосторонніх відносинах конвенцій Ради Європи, ООН та гаазьких конвенцій (за наявності поштового зв`язку) або за принципом взаємності (за наявності дипломатичних зносин)

Отже, з урахуванням того, що заяви відповідачів підписані позивачем та ОСОБА_6 на підставі довіреностей, які не легалізовані, не засвідчені апостилем, суд не приймає до уваги зазначені заяви про визнання позову та про укладення мирової угоди.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, на підставі ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати залишаються за ним.

Керуючись ст. 12, 13, 16, 76, 81, 89, 259, 264, 265, 268, 280-282 ЦПК України, ст. ст. 365 ЦК України, ст. 41 Конституції України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частку у спільному майні відмовити.

До визначення Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до або через Харківський апеляційний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде виготовлено 02.08.2023.

Сторони:

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_3 .

Суддя: І.В. Семіряд