Житомирський апеляційний суд
Справа №274/6656/20 Головуючий у 1-й інст. Корбут В.В.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №274/6656/20 за позовом акціонерного товариства «Комерційний банк «Глобус» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 вересня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Корбут В.В. в м. Бердичеві,

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року АТ «Комерційний банк «Глобус» звернулось до суду з позовом, у якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Комерційний банк «Глобус» заборгованість за кредитним договором №32/03/18 «Авто в кредит» від 26.01.2018 в розмірі 224 333,83 грн., яка включає в себе: строкову заборгованість по кредиту 198 869,06 грн.; прострочену заборгованість по кредиту 11 192,05 грн.; строкову заборгованість по процентам 2 739,98 грн.; прострочену заборгованість по процентам 11 272,72 грн.

В обґрунтування позову зазначає, що 26.01.2018 між АТ «Комерційний банк «Глобус» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №32/03/18 "Авто в кредит" від 26.01.2018. Вказує, що відповідно до умов кредитного договору банк надає позичальнику кредит на придбання нового автомобіля в сумі 266 560,00 грн., строком кредитування на 84 місяці, кінцевою датою повернення 25.01.2025 включно, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 15,4 % річних. Зазначає, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 укладено договір застави транспортного засобу №32/03/18/3, відповідно до якого кредитний договір забезпечується заставою транспортного засобу автомобіль марки CHERY модель TIGGO 3, рік випуску 2017, колір білий, шасі № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності позичальнику. Вказує, що 26.01.2018 в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №32/03/18, відповідно до якого остання поручається перед позивачем за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, а саме: зобов`язується повернути кредит та сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити штрафні санкції та інші платежі у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором.

Стверджує, що у зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань у ОСОБА_1 утворилась заборгованість, яка станом на 01.09.2020 становить 224 333,83 грн. Зазначає, що 26.08.2020 банком на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було направлено вимоги за вих. №1-1869 та №1-1870 від 26.08.2020 про повернення кредиту, сплати процентів, комісій та штрафних санкцій, що передбачені договором №32/03/18 від 26.01.2017. Вказує, що зазначені вимоги не виконанні, заборгованість не сплачено (не погашено). Враховуючи вищевикладене просить задовольнити позов в повному обсязі.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 вересня 2022 року позов АТ «Комерційний банк «Глобус» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Комерційний банк «Глобус» заборгованість за кредитним договором №32/03/18 «Авто в кредит» від 26.01.2018 станом на 01.09.2020 у розмірі 224 333,83 грн. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову АТ «Комерційний банк «Глобус».

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що банком не дотримано порядок дострокового стягнення заборгованості. Зазначає, що згідно умов п.п.1.1. кредитного договору №32/03/18 вбачається, що кредит надано до 25.01.2025. Стверджує, що суд першої інстанції не взяв до уваги, чи саме банк направляв вимогу про дострокове погашення заборгованості. Звертає увагу на те, що саме направлення листів «цінними листами з описом вкладення та повідомленням про вручення» дало б можливість суду однозначно встановити факт дотримання порядку дострокового стягнення заборгованості.

Зазначає, що позивач звернувся до суду з позовом 22.09.2020, а вимога про дострокове погашення заборгованості, яка була надіслана йому датована 01.09.2021. Вказує, що позивачем не надано детального щомісячного розрахунку заборгованості за кредитом, а надана довідка не містить жодних розрахункових показників, що вказує на неналежність даного доказу. Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги того факту, що подана позивачем виписка по рахунку не містить посади та ПІП відповідальної посадової особи, що вказує на неналежність доказу. Враховуючи вищевикладене просить рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову АТ «Комерційний банк «Глобус».

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Комерційний банк «Глобус» просить залишити рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 вересня 2022 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення. Зазначає, що апелянтом не здійснювалось погашення заборгованості за кредитним договором у відповідності до графіка погашення кредитної заборгованості, у результаті чого у відповідача виникла прострочена заборгованість за кредитним договором, що підтверджується випискою по рахунку. Звертає увагу на те, що на момент подачі позовної заяви строк з моменту виникнення прострочених платежів за кредитним договором від 26.01.2018 №32/03/18 «Авто в кредит» складав понад 140 днів, що відображається у детальному розрахунку заборгованості. Вказує, що 01.09.2020 банком на ім`я відповідачів було направлено вимоги за вих. №1-1869 та №1-1870 від 26.08.2020 про повернення кредиту, сплати процентів, комісій та штрафних санкцій, що передбачені договором №32/03/18 від 26.01.2017. Стверджує, що вимоги не виконано, заборгованість не сплачено (не погашено).

Зазначає, що банком до суду першої інстанції було надано детальний, поденний розрахунок заборгованості станом на 16.09.2022, які скріплені удосконаленим цифровим підписом з кваліфікованим сертифікатом. Вказує, що банком на підтвердження фактичного надання кредиту та руху коштів були надані оригінали, а саме: - виписка по особовим рахункам з 26.01.2018 по 31.08.2020 по рахунку № НОМЕР_3 надання та повернення (погашення) кредиту; - виписка по особовим рахункам з 26.01.2018 по 31.08.2020 по рахунку № НОМЕР_4 перенесення простроченого кредиту; - виписка по особовим рахункам з 26.01.2018 по 31.08.2020 по рахунку № НОМЕР_5 нарахування %; - виписка по особовим рахункам з 26.01.2018 по 31.08.2020 по рахунку № НОМЕР_6 перенесення прострочених %. Зазначає, що порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із клієнтських рахунків обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку. Зважаючи на наведене вище, твердження апелянта про ненадання первинних документів є безпідставними, оскільки банком під час подання позовної заяви надані оригінал (первинних) документів, оформлених належних чином. Враховуючи вищевикладене, просить відмовити в задоволені апеляційної скарги ОСОБА_1 в повному обсязі та залишити рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21.09.2022 без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 26 січня 2018 року між ПАТ «Комерційний банк «Глобус» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №32/03/18, відповідно до умов якого, останній отримав кредит в розмірі 266 560,00 грн.; строком кредитування 84 місяці; кінцева дата повернення кредиту 25 січня 2025 року включно; мета використання кредиту придбання нового автомобіля; процента ставка з 26.01.2018 по 25.01.2025 - 15,5 річних.

Відповідно до умов п.1.1. кредитного договору, кредит надавався на придбання нового автомобіля.

Відповідно до п.6.1.1. кредитного договору, позичальник зобов`язався використовувати кредит за цільовим використанням і своєчасно повернути його відповідно до умов Договору.

Пунктом 6.1.3. кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язаний достроково повернути всю заборгованість за цим договором, а саме: повернути всю суму Кредиту, сплатити усі нараховані проценти, комісії, штрафні санкції(за наявності), а також сплатити всі інші платежі, передбачені цим Договором, у випадках, строки та в порядку, передбачених п.п.9.1.,9.2. цього договору. Невиконання позичальником зобов`язань, передбачених цим пунктом, є підставою для здійснення банком договірного списання суми заборгованості Позичальника за цим Договором та/або примусового стягнення (в тому числі шляхом звернення стягнення на заставне майно) суми заборгованості за цим Договором.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором, 26 січня 2018 року між ПАТ «Комерційний банк «Глобус» та ОСОБА_1 укладено договір застави транспортного засобу №32/03/18/3, відповідно до якого кредитний договір забезпечується заставою транспортного засобу автомобіль марки CHERY модель TIGGO 3, рік випуску 2017, колір білий, шасі № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності позичальнику.

Крім того, з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором, 26 січня 2018 року між ПАТ «Комерційний банк «Глобус» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №32/03/18/П.

Відповідно до пункту 1.4. договору поруки, у разі порушення боржником зобов`язань, передбачених кредитним договором, поручитель та боржник відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Пунктом 1.6. договору поруки встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник.

Банк виконав свої зобов`язання, надавши ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, передбачених умовами Кредитного договору.

Позичальник допустив заборгованість за кредитним договором, яка станом на 01 вересня 2020 року становить 224 333,83 грн., яка включає в себе: строкову заборгованість по кредиту 198 869,06 грн.; прострочену заборгованість по кредиту 11 192,05 грн.; строкову заборгованість по процентам 2 739,98 грн.; прострочену заборгованість по процентам 11 272,72 грн.

26 серпня 2020 року АТ «Комерційний банк «Глобус» на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надіслав вимогу від 26.08.2020 про дострокове повернення кредиту, сплати процентів, комісій та штрафних санкцій, що передбачені договором №32/03/18 від 26.01.2018, що підтверджується списком №4567 листів рекомендованих (ф.103) від 01.09.2020.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що у зв`язку з простроченням ОСОБА_1 сплати чергової частини кредиту та сплати процентів Банк має право вимагати від нього дострокового повернення частини кредиту, що залишалася, та сплати процентів.

Розглядаючи спір колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення, невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц зазначила, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст. 1054 ЦК України, у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).

Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. 11 ч. 1 ч. 1 Закону України «Про споживче кредитування», споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Предметом позову в справі, що переглядається, є дострокове солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кредитної заборгованості за кредитним договором №32/03/18 від 26.01.2018 у сумі 224 333,83 грн.

Як вбачається з пункту 1.1 договору про надання кредиту №32/03/18, кредит є споживчим, оскільки його було видано на придбання нового автомобіля.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 20 - 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц, частина 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Положення частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, втратили чинність, проте аналогічним чином обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту передбачено частиною 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування».

Враховуючи, що кредитні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з укладенням договору від 26.01.2018, то спірні правовідносини, що стосуються дострокового повернення кредиту, врегульовані положеннями частини 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», якою визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Отже, встановивши, що між позичальником та позивачем виникли кредитні відносини, кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, то на спірні правовідносини розповсюджується Закон України «Про споживче кредитування» щодо обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Встановлено, що 26 серпня 2020 року АТ «Комерційний банк «Глобус» на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надіслав вимогу від 26.08.2020 про дострокове повернення кредиту, сплати процентів, комісій та штрафних санкцій, що передбачені договором №32/03/18 від 26.01.2018, що підтверджується списком №4567 листів рекомендованих (ф.103) від 01.09.2020.

Відповідно до даної вимоги банк вимагав достроково повернути кредит, сплатити проценти, комісію та штрафні санкції, що передбачені договором №32/03/18 від 26.01.2018. Також банк зазначив, що у разі несплати всієї заборгованості АТ «КБ «Глобус» протягом 10 календарних днів з дати надіслання Банком даної вимоги, звернеться до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов подано до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області 30 вересня 2020 року.

Відтак, АТ «Комерційний банк «Глобус» виконано порядок досудового врегулювання спору.

Доводи ОСОБА_1 щодо відсутності підтвердження ним отримання вимоги про дострокового повернення кредиту, сплати процентів, комісій та штрафних санкцій від 26.08.2020 є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту шостого статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

На підставі частини третьої статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Положення частини третьої статті 13 ЦК України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 2-р(II)/2021 від 28 квітня 2021 року.

Верховний Суд у постанові від 08 липня 2020 року у справі №522/3541/15 (провадження №61-31599св18), дійшов правового висновку про те, що «згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загально соціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відкидає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.

Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Аналіз змісту частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки, якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Термін «зловживання правом» означає те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.

Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав, необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і, навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності за загальним правилом є вина, то такі діяння є винними.

Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суди мають враховувати конкретні обставини цієї справи щодо наявності обставин, визначених частинами другою та третьою статті 13 ЦК України, застосовувати загальні засади цивільного права принципи справедливості, добросовісності та розумності, а також керуватися однією з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Колегія суддів наголошує, що застосовуваний спосіб захисту цивільних прав та інтересів позивача має відповідати критерію ефективності відновлення порушеного права, що є неприпустимим у разі встановлення істотного дисбалансу між правами та інтересами особи, яка просить застосувати такий спосіб захисту, та правами й інтересами іншої особи, стосовно якої такі примусові заходи належить застосувати. У разі встановлення істотного дисбалансу між правами й інтересами сторін спору, що матиме місце у спірних правовідносинах у разі задоволення поданого позову, суд встановлює порушення меж здійснення цивільних прав, оскільки в діях позивача наявні ознаки зловживання своїм правом».

Відтак, доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для дострокового стягнення заборгованості у зв`язку з не одержанням вимоги про дострокове погашення боргу є неприйнятними.

Оскільки, встановлено, що 26 серпня 2020 року АТ «Комерційний банк «Глобус» на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надіслав вимогу про дострокове повернення кредиту, сплати процентів, комісій та штрафних санкцій, що передбачені договором №32/03/18 від 26.01.2018, що підтверджується списком №4567 листів рекомендованих (ф.103) від 01.09.2020.

Дійсно, докази вручення такої вимоги ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутні.

Проте, із справи вбачається, що ОСОБА_1 , починаючи з 10 лютого 2018 року систематично порушував умови кредитного договору, не виконував свого зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом протягом тривалого часу.

Отже, про наявність кредитної заборгованості у період з 10.02.2018 по день звернення з позовом до суду відповідач не міг не знати.

Наведене узгоджується з правовими висновками викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2022 року у справі №462/3625/15-ц (провадження №61-3226св21).

Доводи апеляційної скарги щодо ненадання детального щомісячного розрахунку заборгованості за кредитом є необґрунтованими, оскільки матеріали справи містять достатньо документів, на підставі яких можна з`ясувати розмір заборгованості ОСОБА_1 .

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що наведений банком розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано, альтернативний розрахунок не надано.

Відтак, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції залишено без змін рішення суду першої інстанції, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 вересня 2022 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 вересня 2022 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 23 січня 2023 року.

Головуючий

Судді