Справа №752/3756/23
Провадження № 2/752/3911/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04.04.2023 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря - Ракоїд Є.І,,

розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа без самостійних вимог: Головне управління Держпродспоживслужби в м.Києві, про захист прав споживача та визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и в:

позивач звернулась до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до ПАТ «Ідея Банк», відповідно до якого просить:

-визнати недійсними з моменту укладення Кредитного договору № Р51.13026.004978349 від 01.03.2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», пункт 1.5 Кредитного договору в частині за якою передбачено, що плата за обслуговування кредитної заборгованості нараховується щомісяця, починаючи з дати видачі кредиту та «Порядок повернення кредиту» в частині визначеної пункту 5 підпункту 7.4. даного «Графіку» інших послуг банку;

-визнати недійсними з моменту укладення Кредитного договору № Z06.00605.005322941 від 31.05.2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», пункт 1.5 Кредитного договору в частині за якою передбачено, що плата за обслуговування кредитної заборгованості нараховується щомісяця, починаючи з дати видачі кредиту та «Порядок повернення кредиту» в частині визначеної пункту 5 підпункту 7.4. даного «Графіку» інших послуг банку;

-визнати недійсною з моменту укладення договору умову кредитного договору Кредитного договору № Р51.13026.004978349 від 01.03.2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» передбачену п. 1.7 в частині встановлення сплати страхового платежу;

-визнати недійсною з моменту укладення договору умову Кредитного договору № Z06.00605.005322941 від 31.05.2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» передбачену п. 1.7 в частині встановлення сплати страхового платежу.

-зобов`язати Відповідача АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок здійснених з часу укладення Кредитного договору № Р51.13026.004978349 від 01.03.2019 року та Кредитного договору № Z06.00605.005322941 від 31.05.2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» платежів, що були оплачені в рахунок комісії за обслуговування кредитної заборгованості, а також зобов`язати Відповідача АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок сплаченої суми в рахунок страхового платежу відповідно до п. 1.7 Кредитного договору № Р51.13026.004978349 від 01.03.2019 року та Кредитного договору № Z06.00605.005322941 від 31.05.2019 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.03.2019 року між позивачем та АТ «Ідея Банк» було укладено Кредитний договір № Р51.13026.004978349 про надання коштів у сумі 35942,00 гривень.

31.05.2019 року між позивачем та АТ «Ідея Банк» було укладено Кредитний договір № Z06.00605.0053229-1 про надання коштів у сумі 43000,00 гривень.

Відповідно до п. 1.7 Кредитного договору № Р51.13026.004978349 від 01.03.2019 року, Банк надає позичальнику кредит для власних потреб шляхом переказу коштів у розмірі 30001,00 гривень та позичальник доручає банку оплатити страховий внесок за рахунок кредиту в розмірі 5940,33 гривень.

Відповідно до п. 1.7 Кредитного договору № Z06.00605.005322941 від 31.05.2019 року, Банк надає позичальнику кредит для власних потреб шляхом переказу коштів у розмірі 39269,00 гривень та позичальник доручає банку оплатити страховий внесок за рахунок кредиту в розмірі 3730,59 гривень.

Позивач зазначає про те, що їй стало відомо, що за договорами № Р51.13026.004978349 від 01.03.2019 року та № Z06.00605.005322941 від 31.05.2019 року була включена плата за обслуговування кредитної заборгованості та інші послуги банку щомісячно в терміни та у розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Зокрема пунктами 1.5 та п.5 підпункту 7.4 Графіку до договору № Р51.13026.004978349 від 01.03.2019 року встановлена плата за обслуговування кредитної заборгованості у формі оплати за інші послуги банку, що суперечать вимогам чинного законодавства та порушує її права як позичальника.

Також пунктами 1.5 та п.5 підпункту 7.4 Графіку до договору № Z06.00605.005322941 від 31.05.2019 року встановлена плата за обслуговування кредитної заборгованості у формі оплати за інші послуги банку, що суперечить вимогам чинного законодавства та порушує її права як позичальника.

Крім того, відповідно до п.1.7 Кредитних договорів позичальник доручає банку сплачувати страхові внески за рахунок отриманих кредитних коштів.

Зазначає, що такі умови кредитних договорів № Р51.13026.004978349 від 01.03.2019 року та № Z06.00605.005322941 від 31.05.2019 року у вищевказаних пунктах щодо внесення оплати за інші послуги банку та плату за обслуговування кредитної заборгованості є несправедливими та такими, що суперечать вимогам закону та порушують її права, а також про ненадання Банком необхідної інформації щодо умов Договорів, тому, посилаючись на положення ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вона просить зазначені пункти визнати недійсними з моменту укладення договору та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок сплачених з часу укладення кредитних договорів платежів та повернути переплачену суму.

22.02.2023 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву.

На момент розгляду справи відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву.

На підставі положень ст.ст. 274-279 ЦПК України справа розглядається без виклику сторін, на підставі наданих ними доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що 01.03.2019 року між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» було укладено Кредитний договір № Р51.13026.004978349 про надання коштів у сумі 35942,00 гривень.

31.05.2019 року між позивачем та АТ «Ідея Банк» було укладено Кредитний договір № Z06.00605.0053229-1 про надання коштів у сумі 43000,00 гривень.

Звертаючись до суду позивач посилається на недійсність п.п.1.5, 1.7 даних Кредитних договорів, які в силу положень ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими та порушують її права.

Відповідно до п.1.5 Кредитних договорів № Р51.13026.004978349 від 01.03.2019 року та № Z06.00605.005322941 від 31.05.2019 року встановлено, що під час користування Кредитом Банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, визначені Кредитним договором та Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб за надання яких встановлена плата, відповідно до п.5 Додатку № як «Інші послуги Банку». Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в Банку оплачується згідно діючих Тарифів Банку. Тарифи є невід`ємною частиною Договору та розміщені на сайті Банку.

Пунктом 1.7 укладених між сторонами Кредитних договорів встановлено Позичальник доручає Банку оплатити страховий внесок за рахунок кредиту у визначеній в договорі сумі згідно з умовами Договору добровільного страхування життя, укладеного відповідно до п.2 цього Договору.

Відповідно до п.3 Кредитних договорів Позичальник погодилась, що ДКБОФО, Тариф та Паспорт споживчого кредиту є невід`ємними складовими Договорів і вона зобов`язується їх виконувати, підтвердила, що ознайомлена що ознайомлена із зазначеними документами, вони їй є зрозумілими та не потребують додаткового тлумачення, підтвердила, що ознайомлена з інформацією, необхідною для отримання споживчого кредиту, з наявними та можливими видами кредитування в Банку, для прийняття усвідомленого рішення, а також самостійно обрала страхову компанію з переліку трьох запропонованих Банком.

Крім того, сторони дійшли згоди про те, що в Додатку № 1, що є невід`ємною частиною Договору, зрозуміло та доступно викладено детальний розпис складових загальної вартотсі Кредиту та реальної річної відсоткової ставки, графік платежів, сум комісійної винагороди.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Статтею 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому, згідно статті 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як визначає п.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У даному випадку, наявність підписаних правочинів свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і, що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому.

Крім того, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України).

Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Обставин, визначених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Звертаючись до суду позивач зазначає про недотримання відповідачем положень ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні договору, викладення його дрібним шрифтом, що ускладнює його прочитання і розуміння, введення її в оману при перерахуванні кредитних коштів в рахунок погашення заборгованості за іншим кредитним договором.

Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

За змістом статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі (частина друга статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»).

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.

Положеннями статтей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Частиною першою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріалами справи підтверджується, що інформація, яка надавалася позивачу до укладення оспорюваного кредитного договору, міститься як в інформаційному блоку пропозиції так і в паспорті споживчого кредиту, у т.ч. щодо права Банку списувати кошти з рахунку в рахунок погашення заборгованості за іншими договорами, щодо укладення договорів страхування, які не пов`язані з кредитним договором, про встановлення плати за обслуговування.

З вказаними умовами позивач була обізнана та погодилась, поставивши свій підпис в письмовій оферті та паспорті споживчого кредитування, а також підписавши заяви про приєднання до договрів добровільного страхування.

Враховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, згідно зі статтею 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

Вказане відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 26.12.2019 по справі № 467/555/19 (провадження № 61-17707св19).

Щодо посилання в позові на положення стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції яка діяла до набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» (до 10.06.2017), як на підставу задоволення позову, то вказана норма не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки на момент укладення спірного договору діяла інша правова норма, яка підлягає застосуванню. Тобто вказані посилання заявника є необґрунтованими.

Також є безпідставним посилання позивача в позові на постанову Національного банку України від 10.05.2007 № 168, якою затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, оскільки ця постанова втратила чинність на підставі постанови Національного банку України від 08.06.2017 № 49.

На спірні правовідносини поширюється постанова Національного банку України від 08.06.2017 № 49, якою затвердженні Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила), які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність» «Про Національний банк України», «Про споживче кредитування», встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача.

Згідно з пунктом 8 Правил банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Банк зазначає реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту за рядком «Усього» у колонках 9 і 10 (відповідно) форми, наведеної в додатку 2 до цих Правил.

Порушення вимог вказаних Правил судом не встановлено.

Згідно п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні з`ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Пунктом 14 Постанови № 5 від 30.03.2012 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048- 1052,1054- 1055), статті 18- 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Статтею 81 ЦПК України встановлено обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тобто, закон покладає обов`язок доказування на сторони у справі.

Позивач, посилаючись на порушення Банком положень ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», повинен надати докази на підтвердження того, що наслідком укладення такого договору виникає дисбаланс прав і обов`язків сторін, а також, що це призвело до завдання шкоди позивачу, як споживачу кредитних послуг.

Таких доказів суду надано не було.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати, що оспорювані позивачем пункти кредитних договорів є несправедливими, оскільки при підписанні зазначених договорів позивач ознайомилась та погодилась з його умовами, мала намір укласти такий договір, отримала кредитні кошти, перераховані Банком.

Враховуючи встановлені судом обставини та положення чинного законодавства, яке регулює даний вид правовідносин, суд не вбачає правових підстав для визнання недійсним п.п.1.5, 1.7 кредитних договорів, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доведення факту ненадання відповідачем інформації про умови кредитування при укладенні оспорюваних правочинів та застосування банком нечесної підприємницької практики, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають відшкодуванню відповідачем.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа без самостійних вимог: Головне управління Держпродспоживслужби в м.Києві, про захист прав споживача та визнання правочину недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя