Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючої судді Дергачової Н.В., при секретарі Федорнак О.В., за участю: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , представників першого відповідача Котубея О.В. та Ісак Д.І., представника другого відповідача Троцюк О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді позовну заяву ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до першого відповідача - Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції (Ужгород, вул. О.Кошового, 2, ідентифікаційний код 40108913), другого відповідача - Державної казначейської служби України (м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ідентифікаційний код 37567646) за яким просить суд: стягнути з Державного бюджету України через казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача: сто тисяч гривень у відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями Управління Патрульної Поліції в Закарпатській області Департаменту Патрульної Поліції.

В обґрунтування позову позивач зазначив наступне.

30.07.2020 УПП в Закарпатській області інспектором старшим лейтенантом поліції Секереш М.М. було винесено постанову серія ДП018 № 743176 у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 126 КУпАП, відповідно до якої на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. Відповідач під час винесення постанови не дотримався процедури розгляду справи, не надав можливості позивачу подати заперечення та скористатися правовою допомогою. Позивач стверджує, що не погоджувався на місці події з цим, але інспектор свавільно без жодного доказу, з перевищенням службових повноважень, в грубій формі, та без жодного законного обґрунтування склав постанову та притягнув його до адміністративної відповідальності, за нібито вчинене адміністративне правопорушення. Позивач вимушений був звернутися в суд про скасування даної постанови. Так, Постановою Постанову серії ДП018 № 743176 від 30.07.2020 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, відносно позивача скасовано, а справу про адміністративне правопорушення закрито.

Протягом тривалого часу у зв`язку з завданням шкоди, позивачу довелося самостійно шукати гроші для систематичної покупки медичних ліків, для покращення його психічного стану. Це все спричинило виникнення пригніченого стану, внаслідок чого позивач почав нервово відноситися до оточуючого світу. Від такого стану та нецільового використання коштів постраждали, окрім нього самого, і члени його родини. Тривалий час не міг нормально спати, оскільки така прикра подія - стала для позивача не поправною. Розмір заподіяної моральної шкоди визначити важко, але відповідач має хоча б компенсувати ті емоційні страждання, які довелося перенести позивачу і його родині, та витрати, пов`язані з відновленням психічного стану, відпочинком від усього що сталося. У сукупності всі зазначені факти завдали позивачеві значних душевних переживань та страждань. Законодавство України декларує мету поновити справедливість. Очевидно, що вона недосяжна. Закон не може вилікувати особу яку принизили, повернути до повноцінного життя дану особу, до звичного ритму існування та життєдіяльності. Закон безпорадний в цих випадках та може лише виносити покарання особі винній в таких діях та присудити грошову компенсацію. Але зрозуміло те, що справедливість може прийняти форми компенсації для потерпілої сторони. Справедливість може виражатися на глибоке переконання позивача в грошових коштах, які необхідні йому для забезпечення всім необхідним, а також компенсацію за спричинений біль та страждання.

У справі, яка розглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

За ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.11.2021 року судом було відкрите провадження за вищезазначеним позовом за правилами спрощеного позовного провадження.

10.12.2021 року вх. № 70432 до суду надійшов письмовий відзив представника першого відповідача Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції за яким він просить суд: відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з огляду на наступне.

Патрульна поліція як елемент системи Національної поліції України не є органом уповноваженим проводити досудове розслідування чи оперативно-розшукову діяльність, у зв`язку з чим Закон «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в даному випадку застосуванню не підлягає.

У своїй позовній заяві позивач посилається на рішення об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року. Однак такі не можуть бути взятими до уваги в даних правовідносинах, оскільки такі є відмінними від тих з якими звернувся ОСОБА_1 до суду за захистом порушених прав (так у вищенаведеній справі стороною по справі була прокуратура).

У позовній заяві позивач посилається на обставини наявності моральної шкоди, проте, доказів того, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, не надано та не долучено до матеріалів позову.

Перший відповідач звертає увагу Суду на те, що жодних преюдиційних фактів які б визначали дії поліцейських неправомірними, немає, а закриття провадження по справі щодо позивача не є доказом неправомірності дій поліцейських (таким доказом може слугувати виключно вирок суду, або висновок службового розслідування) та інформує суд, що за даним фактом відділом моніторингу та аналітичного забезпечення проводилося службове розслідування, і згідно висновку комісії у діях поліцейських відсутні ознаки дисциплінарного проступку. Окрім того, згідно відповіді Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові кримінальне провадження № 0000002 від 05.01.2021 р. закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто за відсутністю складу кримінального правопорушення. Таким чином, мають місце 2 преюдиційні факти, що встановлюють відсутність у діях патрульних будь яких порушень. Зауважує, що факт закриття справи про адміністративне правопорушення як основна підстава для задоволення позову про стягнення моральної шкоди порушує базові принципи цивільного судочинства - рівності перед судом та змагальності сторін, а також ст. 81 ЦПК України. Реалізація механізму оскарження постанов у розумінні статті 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи. До таких висновків дійшов Верховний Суд також у постановах від 04 липня 2018 року в справі (провадженні) № 61-7053зпв18, від 04 липня 2018 року в справі (провадженні) № 61-11766св18 від 31 жовтня 2018 року в справі (провадженні) № 61-7478св18.

Згідно Виписки із медичної карти амбулаторного хворого № 710721 всі хвороби відслідковуються з 1984 року, в 2002 р. встановлений діагноз вірусний гепатит С. Таким чином, стан здоров`я ОСОБА_1 жодним чином не пов`язаний з діями працівників патрульної поліції, а медикаменти які придбав позивач не мають жодного відношення до відновлення (лікування) морального стану особи. Більше того придбання деяких ліків було здійснено позивачем взагалі до винесення постанови яка стала підставою для звернення до суду.

В заяві не зазначено яких страждань зазнав позивач, не враховано що стан здоров`я позивача не погіршувався, вимушені зміни у його життєвих і виробничих стосунках не відбувалися. В даному випадку позивач обмежився констатацією факту закриття справ про адміністративні правопорушення та посиланням на Закон № 266/94-ВР. Згідно ст. 13 вищевказаного Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Однак жодного належного доказу наявності моральної шкоди позивачем не було надано, посилаючись лише на факт закриття справи про адміністративне правопорушення та душевні страждання.

10.03.2022 року вх. № 1522 до суду надійшов відзив Державної казначейської служби України за яким він просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з наступних підстав.

Другий відповідач звертає увагу Суду на те, що за результатами розгляду справи № 910/23967/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, процесуальний закон не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. При вирішенні справ про відшкодування шкоди слід встановити не лише наявність спірного правовідношення, належність спірного права саме позивачеві але також і те, на якому відповідачеві лежить відповідальність за його порушення.

Враховуючи компетенцію Казначейства України та органів патрульної поліції жодні правові зв`язки Казначейства України з позивачем не виникали і не могли виникнути, оскільки Казначейство України відповідно до наданих повноважень не спричинило ніякої шкоди Позивачеві.

Відтак спірні правовідносини виникли виключно між Позивачем та органами патрульної поліції, а тому Казначейство не завдало та не могло завдати шкоди Позивачу.

Цей факт підтверджується і тим, що позов не містить жодних посилань на незаконні дії, рішення чи бездіяльність посадових осіб Казначейства України, що виключає їх відповідальність за порушення прав позивача. Органи державної влади, відповідно до положень статті 2 Закону України «Про джерела фінансування органів державної влади», здійснюють свою діяльність виключно за рахунок бюджетного фінансування в межах, передбачених Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік. Таким чином. Казначейство України відповідно до Бюджетного кодексу України не є розпорядником усіх бюджетних коштів і не відповідає за зобов`язаннями інших бюджетних установ та не є належним відповідачем у даній справі.

Сам факт скасування постанови про накладення на Позивача адміністративного стягнення не є доказом заподіяння моральної шкоди та підставою для стягнення такої шкоди.

Доказів моральної шкоди, завданої протиправними діями працівника Управління патрульної поліції в Закарпатській області Позивач до позову не додав, відповідно безпідставною є вимога щодо відшкодування моральної шкоди. Також не надано доказів на підтвердження порушення стосунків Позивача з оточуючими, у приниженні його честі, гідності, моральних страждань та інших негативних наслідків, на які посилається Позивач і які, на думку останнього, настали внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності. Чіткий та повний та обґрунтований розрахунок по відшкодуванню моральної шкоди в сумі 100 000, 00 грн. Позивачем не надано.

У судовому засіданні 08.02.2023 року позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 проголосила вступне слово, позов підтримали та просили суд його задовольнити повністю.

Представники першого відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заперечили проти позову та просили суд відмовити у його задоволенні повністю.

Представник другого відповідача ОСОБА_5 позов також не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні повністю.

Заслухавши позивача та його представника, а також представників відповідачів, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши в судовому засіданні всі подані сторонами докази, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з наданих суду доказів, а саме з рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.05.2021 року у справі № 308/1863/21, яке було залишене без змін за постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2021 року у справі № 308/1863/21, за наслідками розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 / АДРЕСА_1 / до Управління патрульної поліції в Закарпатській області /Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Кошового, 2/, третя особа без самостійних вимог інспектор УПП роти № 1 взводу № 2 Секереш Миколи Миколайовича /Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Кошового, 2 / про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, було адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено, постанову серії ДПО18 № 743176 від 30.07.2020 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, відносно ОСОБА_1 скасовано, а справу про адміністративне правопорушення закрито. Судові витрати компенсовано за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому судом встановлено, що 30 липня 2020 року інспектором Управління патрульної поліції в Закарпатській області старшим лейтенантом поліції Секереш М.М. в м. Ужгороді по вул. Л.Толстого, 13 було винесено постанову серії ДПО18 № 743176 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.

З даної постанови вбачається, що позивач ОСОБА_1 30.07.2020 року о 10 год. 10 хв. в м. Ужгород по вул. Льва Толстого, 13 керував транспортним засобом «Volkswagen Caddy», номерний знак НОМЕР_1 , обладнаним засобом пасивної безпеки, не був пристебнутий паском безпеки, чим порушив п. 2.3 В ПДР України, в ході перевірки водій ОСОБА_1 не пред`явив посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив вимоги п. 2.1а ПДР України, та скоїв правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КпАП України.

Позивач ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи безстроково /посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986-1987 роках серії НОМЕР_2 , посвідчення Ужгородського МЧПСЗН серії НОМЕР_3 .

Судом встановлено, що відповідач при винесенні оскаржуваної постанови не дотримався вимог Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18 грудня 2018 року № 1026 щодо забезпечення безперервної відеозйомки на портативний відеореєстратор під час виконання службових обов`язків.

Так, відповідачем разом з відзивом на позовну заяву надано відеозапис, на якому зафіксовано припаркований автомобіль, в якому знаходився ОСОБА_1 . Разом з тим, на відео відсутні моменти, що стосуються керування позивачем автомобілем, обладнаним засобом пасивної безпеки, не пристебнутим ременями безпеки.

Суд приймає до уваги, що відповідно до п.2.3 в) ПДР /в редакції, чинній станом на 30.07.2020/, дозволяється не пристібатися особі, яка навчає водінню, якщо за кермом учень, а в населених пунктах, крім того, водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких заважають користуватися ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів і таксі.

Позивач є інвалідом ІІ групи, за його твердженням його фізіологічні особливості заважають йому користуватися ременями безпеки. Дане твердження позивача відповідачем в ході розгляду справи не спростоване.

З наведеного видно, що жодних фактичних даних, на основі яких інспектор поліції встановив факт керування позивачем транспортним засобом, порушення п.2.3 в) ПДР, винність позивача у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, відповідачем не надано.

З наданих відповідачем доказів встановити вину позивача неможливо.

Диспозиція частини 1 статті 126 КУпАП /в редакції станом на 30.07.2021/ передбачає настання адміністративної відповідальності саме за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки відповідні документи.

В свою чергу, будь - яких належних доказів, які б свідчили про те, що 30 липня 2021 року о 10 год. 10 хв. позивач керував автомобілем, не був пристебнутий паском безпеки та при цьому не пред`явив для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, суду не надано.

З огляду на викладене, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом без пред`явлення посвідчення водія, при цьому доказів такого керування відповідачами не надано.

За таких обставин сукупність наданих сторонами доказів та пояснень не дає можливості встановити винність позивача у порушенні вимог частини першої статті 126 КУпАП, а висновки особи, яка приймала оскаржувану постанову грунтуються загалом на припущеннях та не підтверджені належними доказами, які суд міг би дослідити та надати їм належну оцінку.

З урахуванням вищезазначених обставин, суд дійшов висновку, що постанову належить скасувати і провадження у справі про адміністративне правопорушення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП України та застосування до нього стягнення у виді штрафу закрити.

Як зазначено у ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, судами першої та апеляційної інстанцій у вищезазначених рішеннях не було встановлено вини позивача ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення за ч. 1 статті 126 КУпАП, а провадження у адміністративній справі закрите.

Як вбачається з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0000002 від 05.01.2021 року за заявою ОСОБА_1 від 05.01.20212 року було внесено відомості до реєстру із попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України із наступним коротким викладом обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення відповідно: «Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 31.12.2020 зобов`язано внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 16.12.2020 щодо неправомірних дій інспектора роти № 1 взводу 2 УПП в Закарпатській області ДПП Секереша М.М., який висловив прохання ОСОБА_1 про надання йому неправомірної вигоди за вирішення питання про непритягнення заявника до адміністративної відповідальності»; «Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 31.12.2020 зобов`язано внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 І від 16.12.2020 щодо неправомірних дій Інспектора роти № 1 взводу 2 УПП в Закарпатській області ДПП Секереша М.М., який зловживаючи своїм службовим становищем склав протокол про вчинення заявником ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, яке останній не вчиняв»; «Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 31.12.2020 зобов`язано внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 16.12.2020 щодо неправомірних дій Інспектора роти № 1 взводу 2 УПП в Закарпатській області ДПП Секереша М.М., який склав протокол про вчинення заявником ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, до якого вніс завідомо неправдиві відомості».

Відповідно до листа Державного бюро розслідувань від 13.09.2021 року № 12-51-16170вих.21, слідчим п`ятого слідчого відділу (з дислокацією у м. Ужгороді) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові здійснюється/здійснювалося досудове розслідування за вказаною і категорією злочинів у наступних кримінальних провадженнях зазначених у додатку, між іншим, у кримінальному провадженні 00000021 від 05.01.2021 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1. ст. 366, ч. 1 ст. 368 КК України - прийнято рішення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо: встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Крім того, за висновком службового розслідування за фактом реєстрації 05.01.2021 в Єдиному реєстрі досудових розслідувань відомостей за № 0000002 за ознаками складу злочину, передбаченого частиною першою статті 368, частиною першою статті 366, частиною першою статті 364 Кримінального Кодексу України за заявою ОСОБА_1 щодо неправомірних дій працівників управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції, затвердженим начальником управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції 23.06.2021 року було прийнято наступні рішення:

-службове розслідування за фактом реєстрації 05.01.2021 в Єдиному реєстрі до судових розслідувань відомостей за № 0000002 за ознаками складу злочину, передбаченого частиною першою статті 368, частиною першою статті 366, частиною першою статті 364 Кримінального Кодексу України за заявою ОСОБА_1 щодо неправомірних дій працівників управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції, припинити;

-досліджені комісією матеріали службового розслідування не вказують на порушення службової дисципліни та вчинення працівниками управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції дисциплінарного проступку, за який передбачена дисциплінарна відповідальність;

-копію висновку службового розслідування скерувати до Закарпатського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України для долучення до матеріалів досудового розслідування за № 0000002.

Позивач також подав до суду довідку без дати № 2 Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна інфекційна лікарня» Закарпатської обласної ради, відповідно до якої ОСОБА_1 у період з 15.02.20219 року по 24.09.2019 року знаходився на диспансерному обліку, а з 20.06.2020 року по 25.01.2021 року - на амбулаторному лікуванні з приводу ряду хронічних захворювань.

Згідно виписки із медичної карти амбулаторного хворого 710721 ДУ «ТМО МВС України по Закарпатській області» у ОСОБА_1 встановлений ряд хронічних захворювань та ІІ групу інвалідності, з приводу яких він регулярно проходить лікування.

На підтвердження лікування та завданої йому моральної шкоди позивач також надав суду зворотній талон до путівки № 000238 у МРЦ «Шаян», де він проходив лікування у період з 02.06.по 22.06.2021 року та копії фіскальних чеків на придбання ліків.

Судом також було досліджено диск із п`ятьма відео файлами про подію 30.07.2020 року.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, на підставі статті 1174 ЦК України, відшкодовується державою.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, зокрема завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Згідно пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно статті 3 цього ж Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19) та постанові від 20 січня 2021 року у справі № № 686/27885/19 (провадження № 61-8240св20).

Позивач наявність моральної шкоди обґрунтовує: необхідністю самостійно шукати гроші для систематичної покупки медичних ліків, для покращення його психічного стану. Позивач вважає, що це все спричинило виникнення пригніченого стану, внаслідок чого він почав нервово відноситися до оточуючого світу. Від такого стану та нецільового використання коштів постраждали, окрім нього самого, і члени його родини. Тривалий час позивач не міг нормально спати, оскільки така прикра подія - стала для позивача не поправною. Розмір заподіяної моральної шкоди визначити важко, але відповідач має хоча б компенсувати ті емоційні страждання, які довелося перенести позивачу і його родині, та витрати, пов`язані з відновленням психічного стану, відпочинком від усього що сталося. У сукупності всі зазначені факти, як вважає позивач, завдали йому значних душевних переживань та страждань. Справедливість може виражатися на глибоке переконання позивача в грошових коштах, які необхідні йому для забезпечення всім необхідним, а також компенсацію за спричинений біль та страждання.

Проаналізувавши надані суду докази, суд вважає доведеним належними та допустимими доказами той факт, що позивачу ОСОБА_1 дійсно встановлена ІІ група інвалідності та ряд хронічних захворювань, з приводу яких він регулярно проходить лікування (в тому числі і за рахунок Держави), проте суду не доведено належними та допустимими доказами, що ці хвороби, або їх загострення, та витрати на їх лікування безпосередньо пов`язані із подіями, які відбувалися 30.07.2020 року, як це стверджує позивач. Позивачем також не доведено належними та допустимими доказами, що за наслідками подій 30.07.2020 року він звертався до будь якої лікарні за наданням медичної допомоги, або йому було надано екстрену медичну допомогу.

З урахуванням викладеного, відповідно до положень статті 82 ЦПК України, суд дійшов висновку, що за вищезазначеними рішеннями судами закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 126 КУпАП відносно позивача ОСОБА_1 , що свідчить про незаконні дії посадової особи, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу.

Проте, такі незаконні дії не призвели до завдання моральної шкоди позивачеві, оскільки позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявність такої шкоди та причинно наслідкового зв`язку між діями працівників патрульної поліції та його моральними стражданнями, необхідністю лікування, саме внаслідок таких дій. Отже, позивачем не доведено усіх складових деліктної відповідальності, тому суд позбавлений можливості встановити наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди задля її відшкодування у відповідності до вимог статей 23, 1174 ЦК України, пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», що є підставою для відмови у позові.

Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161 гс 18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316 цс 19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14?447 цс 19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Відповідно до пунктів 1, 3, 9 Положення про Департамент патрульної поліції, затвердженого наказом Національної поліції України 06.11.2015 року № 73 (у редакції наказу Національної поліції України від 01.04.2020 року № 272) Департамент патрульної поліції є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції, який створюється, реорганізовується та ліквідовується Кабінетом Міністрів України в установленому законодавством порядку. Департамент складається із структурних підрозділів апарату Департаменту, його територіальних (відокремлених) підрозділів та інших підрозділів патрульної поліції згідно з штатним розписом Національної поліції України. Департамент є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, має печатку із зображенням Державного Герба України, інші печатки, штампи, бланки зі своєю повною та скороченою назвою, необхідні для здійснення його поточної діяльності.

Згідно ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру.

Відтак Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції (Ужгород, вул. О.Кошового, 2, ідентифікаційний код 40108913), як це зазначив позивач у позовній заяві не є юридичною особою, а є територіальним відокремленим підрозділом Департаменту без статусу юридичної особи.

Аналіз наведених вище положень чинного законодавства свідчить про те, що у справах про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діяти чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, держава може брати участь через орган, діями посадової особи якого завдано шкоду. Такими органом державної влади у спірних правовідносинах є Департамент патрульної поліції із місцезнаходженням юридичної особи: Україна, 03048, місто Київ, вулиця Федора Ернста, будинок 3, ідентифікаційний код 40108646, який згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань є юридичною особою.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Слід зазначити, що суд неодноразово відкладав розгляд справи та у позивача було достатньо часу задля підготовки до розгляду справи і подання до суду відповідного клопотання про заміну відповідача на належного. На цей факт перший відповідач звертав увагу у відзиві на позовну заяву, проте позивач не подав до суду відповідного клопотання, а суд, з огляду на вимоги ч. 2 ст. 51 ЦПК України та принцип диспозитивності, позбавлений можливості самостійно провести таку заміну.

Суд також враховує, що у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19), Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок, відповідно до якого залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (пункт 44).

Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду від 26.08.2020 року у справі № 544/964/18 (провадження № 61-9124св19).

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов пред`явлений позивачем до неналежного першого відповідача, що є самостійною, безумовною підставою для відмови у позові.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Позивач звільнений від сплати судового збору у встановленому Законом України «Про судовий збір» порядку, тому питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки їх розподіл у такому випадку не врегульований ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 8, 9, 10, 12, 13, 17, 76-89, 258 - 261, 265, 272, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити повністю у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлений 09.02.2023 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Н.В. Дергачова