ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
іменем України

28 лютого 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/463/22
Головуючий у першій інстанції Олійник В. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/294/23

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.

секретар: Зіньковець О.О., Патук А.А.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідачі: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Центрального регіону

Особи, які подали апеляційні скарги: ОСОБА_1 , Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Центрального регіону

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 02 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, зарахування стажу (суддя Олійник В.П.), ухвалене о 09 год. 46 хв. у м.Ніжин, повний текст рішення складено 07 листопада 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України в рахунок відшкодування: матеріальної шкоди втраченого внаслідок незаконного відсторонення від посади та подальшого звільнення, заробітку за час незаконного притягнення до кримінальної відповідальності в розмірі 224 844,48 грн; моральної шкоди в розмірі 1 225 000 грн; витрат на професійну правничу допомогу сплачених адвокатам у зв`язку із наданням правової допомоги у кримінальному провадженні в розмірі 336 000 грн; інших витрат, пов`язаних з прибуттям у судові засідання, в розмірі 93 064 грн; зарахувати до загального трудового стажу та до стажу військової служби термін затримання ОСОБА_1 , перебування під домашнім арештом та у зв`язку з незаконним відстороненням від посади і подальшого звільнення, а саме: період з 23.01.2016 по 20.02.2020 року. Позов мотивовано тим, що 14 січня 2016 року слідчим військової прокуратури Сумського гарнізону внесено до ЄРДР за №0000006 відомості відносно ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.368 КК України. 23 січня 2016 року заступником прокурора військової прокуратури Сумського гарнізону позивач був затриманий у порядку ст.208 КПК України, затримання відбулося із застосуванням фізичного насильства та спеціальних засобів. 25 січня 2016 року ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м.Суми ОСОБА_1 було звільнено з-під варти та стосовно нього обрано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту до 23 березня 2016 року. 23 січня 2016 року заступником прокурора військової прокуратури Сумської області винесено постанову про освідування ОСОБА_1 , а 24 січня 2016 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України. 26 лютого 2016 року позивача повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення. 29 лютого 2016 року слідчим військової прокуратури Сумського гарнізону відносно ОСОБА_1 складено обвинувальний акт і кримінальне провадження направлено до суду. Окрім того, 29 січня 2016 року ухвалою слідчого судді Зарічного району м.Суми за клопотанням слідчого військової прокуратури Сумського гарнізону позивач був відсторонений від посади начальника відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 строком до 23 березня 2016 року. На підставі наказу Голови Державної прикордонної служби України №129-аг від 18 березня 2016 року на ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення звільнено з військової служби у запас через службову невідповідність. 25 вересня 2019 року вироком Білопільського районного суду Сумської області, залишеним без змін ухвалою Сумського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року та постановою Верховного Суду від 20 січня 2021 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано у зв`язку з недоведеністю винуватості у вчиненні кримінального правопорушення. За доводами позивача, внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри, незаконного затримання, незаконного проведення в ході кримінального провадження 4 обшуків, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від посади, незаконного освідування, незаконного обрання запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, незаконного проведення 4 негласних слідчих (розшукових) дій у кримінальному провадженні йому заподіяно матеріальну та моральну шкоду. Також позивач вазував, що під час проведення досудового розслідування та суду він здійснив витрати на правову допомогу. Так, 26 січня та 03 березня 2016 року він уклав договори про надання правової допомоги відповідно з адвокатами Матішинець В.В. та ОСОБА_2 , у зв`язку з чим ним було сплачено адвокату Матішинцю В.В. 66 000 грн та ОСОБА_2 270 000 грн. Крім того вказує, що здійснив витрати на проїзд у судові засідання Путивльського районного суду Сумської області в період з 10.03.2016 до 23.02.2017 (усього 19 засідань) на загальну суму 44 970,5 грн. Аналогічні витрати він здійснив у зв`язку з прибуттям у судові засідання Білопільського районного суду Сумської області у період з 16 серпня 2017 року по 25 вересня 2019 року (усього 18 засідань) на загальну суму 43 937 грн.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 02 листопада 2022 року позов задоволено частково; стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 79 159 грн 61 коп в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 500 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що позивач був незаконно підданий кримінальному переслідуванню з часу його затримання 23 січня 2016 року і до постановлення постанови Верховного Суду 20 січня 2021 року. Також суд дійшов висновку, що встановлені судом обставини свідчать про право позивача на відшкодування також втраченого заробітку за час відсторонення від посади, який згідно з поданими позивачем доказами становить період з 29 січня 2016 року по 23 березня 2016 року, тобто 37 днів (без врахування вихідних та святкових днів). Підстави для визначення втраченого заробітку у розмірі 224 844,48 грн в судовому засіданні не встановлені. Розписка від 20 січня 2021 року щодо отримання адвокатом Луговим О.Є. від ОСОБА_1 270 000 грн відповідно до акту прийняття передачі наданих послуг від 20 січня 2021 року не є належним та допустимим доказом їх понесення.

В апеляційній скарзі Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Центрального регіону просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про перебування позивача під слідством та судом до 20 січня 2021 року, оскільки загальний строк перебування його під слідством і судом становив період з моменту затримання (23 січня 2016 року) до моменту набрання законної сили вироком Білопільського районного суду Сумської області (20 лютого 2020 року), а саме: 48 місяців та 28 днів. Відповідач посилається, що ОСОБА_1 не надав доказів щодо вжиття зусиль до нормалізації життєвих зв`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, погіршення стану його здоров`я тощо, а також доказів про протиправну поведінку посадових осіб органу досудового розслідування чи прокуратури, внаслідок яких позивачу завдано моральної шкоди. За доводами Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, ні ОСОБА_1 , ні його представником адвокатом Луговим О.Є. не надано суду належних та допустимих доказів того, що позивач звертався з метою поновлення своїх трудових прав. Враховуючи невірно зазначений судом розрахунок строку перебування позивача під слідством та судом, відповідач вважає, що задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди на суму 500 000 грн не відповідає обставинам справи. Також Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Центрального регіону вважає такою, що не підлягає задоволенню, вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу та відшкодування витрат, пов`язаних з переїздом до іншого населеного пункту у зв`язку з явкою до суду. За доводами відповідача, Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Центрального регіону є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки будь-яких вимог до неї позов не містить.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 02 листопада 2022 року в частині стягнення матеріальної і моральної шкоди та в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ухвалити у відповідній частині нове рішення стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України на користь позивача у рахунок відшкодування: матеріальної шкоди втраченого внаслідок незаконного відсторонення від посади та подальшого звільнення заробітку за час незаконного притягнення до кримінальної відповідальності в розмірі 224 844,48 грн; моральної шкоди в розмірі 1 225 000 грн; витрат на професійну правничу допомогу сплачених адвокатам у зв`язку із наданням правової допомоги у кримінальному провадженні в розмірі 336 000 грн; інших витрат, пов`язаних з прибуттям у судові засідання, в розмірі 93 064 грн; зарахувати до загального трудового стажу та до стажу військової служби термін затримання ОСОБА_1 , перебування під домашнім арештом та у зв`язку з незаконним відстороненням від посади і подальшого звільнення, а саме: період з 23.01.2016 по 20.02.2020 року. Апеляційна скарга мотивована тим, що до встановленого державою мінімального відшкодування моральної шкоди суд додав лише 98 000 грн, проте суд зробив неправильний висновок про те, що розмір відшкодування за чотири роки незаконних дій державних органів становить близько 1633 грн в місяць. Крім того, суд не звернув уваги на те, що внаслідок незаконних дій, які тривали більше чотирьох років, державні органи зруйнували все життя позивача та кар`єру, позбавили засобів до існування і можливості виконувати батьківські обов`язки щодо забезпечення матеріальною підтримкою двох малолітніх дітей. Через дуже великі душевні переживання ОСОБА_1 втратив здоров`я і в 2017 році став інвалідом третьої групи пожиттєво, в зв`язку з чим він не може до цього часу знайти нормальну роботу і забезпечити своє нормальне існування та нормальне існування своїх дітей. Позивач вважає помилковим висновок суду, що він має право на відшкодування втраченого заробітку за час відсторонення від посади лише за 37 днів, враховуючи, що такий період становить 1008 робочих днів (з 23 січня 2016 року по 20 січня 2020 року), за який він не отримав 224 844,48 грн. За доводами ОСОБА_1 , отримання гонорару адвокатом Луговим О.Є. відбулося відповідно до вимог ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Позивач звертає увагу, що він витратив на проїзд у судові засідання грошові кошти на суму 93 064 грн.

У відзиві на апеляційні скарги Державна казначейська служба України просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 в повному обсязі, а апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону задовольнити та прийняти нове рішення про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач посилається, що позивачем не додано до матеріалів справи жодних підтверджуючих документів, що саме дії відповідачів спричинили йому моральну шкоду та погіршення стану здоров`я, які призвели до отримання третьої групи інвалідності. За доводами Державної казначейської служби України, визначений ОСОБА_1 розмір моральної шкоди в сумі 1 225 000 грн з розрахунку 25 000 грн в місяць є безпідставним, адже не має жодного на те підґрунтя. Відповідач вказує, що з урахуванням інкримінованого позивачу злочину, застосування до нього відповідних процесуальних заходів було цілком логічними діями з точки зору кримінально-процесуального законодавства України та не було дією, яка не відповідає вимогам КПК України. До того ж, ОСОБА_1 надав тільки виправдувальний вирок Білопільського районного суду Сумської області від 25 вересня 2019 року, однак протягом усього часу досудового розслідування жодна слідча чи процесуальна дія, вчинена відносно позивача, ним не оскаржувалася та не була визнана незаконною або протиправною. Також Державна казначейська служба України посилається, що витрати, понесені на правову допомогу, не підлягають стягненню, оскільки вони понесені саме в кримінальному провадженні, а отже не пов`язані з розглядом даної цивільної справи. Відповідач вважає, що Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Центрального регіону дійшла обґрунтованого висновку, що викладені обставини життя ОСОБА_1 не можуть бути безумовною підставою для відшкодування шкоди у більшому розмірі, а судом не надано належної оцінки доказам позивача та не прийнято до уваги заперечення відповідачів. Державна казначейська служба України погоджується з доводами Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, що позивач не скористався своїм правом бути поновленим на роботі. За доводами відповідача, апелянтом не надано всіх необхідних доказів, які б підтвердили обсяг виконаних робіт, складність справи та неминучість понесених судових витрат.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону частково не відповідає судове рішення суду першої інстанції.

По справі встановлено, що згідно з Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №226-ОС від 30 листопада 2015 року майора ОСОБА_1 , якого наказом начальника Східного регіонального управління від 05.11.2015 року №710-ос призначено начальником відділу прикордонної служби «Нова Слобода» IV категорії (тип Б), звільнивши з посади начальника 3 групи чергових відділу управління службою штабу, - з 17 листопада 2015 року вважати таким, що приступив до виконання посадових обов`язків (а.с.55 т.1).

14 січня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000006 було внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України (а.с.111 т.1).

23 січня 2016 року за підозрою у вчиненні вказаного злочину було затримано ОСОБА_1 (а.с.113-118 т.1), а 24 січня 2016 року йому було вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, а саме, вимагання та одержання неправомірної вигоди (а.с.76-80 т.1).

Ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м.Суми від 25 січня 2016 року застосовано відносно підозрюваного ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово (до 22 березня 2016 року); звільнено підозрюваного з-під варти негайно з доставленням до місця проживання (а.с.67-71 т.1).

Ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м.Суми від 29 січня 2016 року відсторонено ОСОБА_1 від посади начальника відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 строком до 23 березня 2016 року (а.с.74-75 т.1).

Згідно з наказом Начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №14-ОС від 03 лютого 2016 року майор ОСОБА_1 вважається таким, що відсторонений від посади та зарахований у розпорядження начальника Східного регіонального управління з 30 січня 2016 року по 23 березня 2016 року (а.с.56 т.1).

Вироком Білопільського районного суду Сумської області від 25 вересня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Сумського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року та постановою Верховного Суду від 20 січня 2021 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.368 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю його винуватості у вчиненні зазначеного злочину (а.с.126-140, 142-163 т.1).

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до п.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Статтею 3 зазначеного Закону встановлено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.4, ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) дійшла висновку, про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15 (провадження № 14-298цс18) зазначено, що розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

У даній справі суд першої інстанції правильно виходив із того, що ОСОБА_1 має право на відшкодування шкоди відповідно до ст.56 Конституції України, ст.1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», однак судом неправильно визначений період, протягом якого позивач був незаконно підданий кримінальному переслідуванню.

Так, кримінальне переслідування фактично розпочалося з 23 січня 2016 року, тобто з часу затримання ОСОБА_1 уповноваженою особою військової прокуратури Сумського гарнізону.

Виправдувальний вирок Білопільського районного суду Сумської області від 25 вересня 2019 року набрав законної сили після його перегляду судом апеляційної інстанції 20 лютого 2020 року.

При цьому, оскарження ухвали Сумського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року про залишення вироку без змін до суду касаційної інстанції не впливає на строк набрання вказаною ухвалою законної сили.

Отже, розрахунок мінімального відшкодування моральної шкоди здійснюється Чернігівським апеляційним судом за період з 23 січня 2016 року по 20 лютого 2020 року, тобто за 48 місяців і 29 днів.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» мінімальна заробітна плата з 1 жовтня 2022 року становить 6700 грн.

Таким чином, розмір мінімального відшкодування моральної шкоди становить 328 076,57 грн ((48 міс. х 6700 грн) + (29 днів х 223,33 грн (за 1 день)).

Вказаний розмір є мінімальним гарантованим державою розміром моральної шкоди, проте колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне збільшити його до 400 000 грн з урахуванням того, що перебування позивача тривалий час під слідством та судом призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, негативно вплинуло на почуття та душевний стан, завдало душевних та фізичних страждань, втрату роботи і засобів до існування, необхідність нести додаткові витрати часу та коштів на відвідування органів прокуратури та суду.

Вказаний розмір відшкодування суд визначає, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, і не вбачає підстав для визначення його у розмірі 1 225 000 грн, як про то просить позивач.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У порушення вказаних вимог закону ОСОБА_1 не надано доказів, що саме внаслідок незаконних дій державних органів він у 2017 році став інвалідом 3 групи пожиттєво і до теперішнього часу не може знайти нормальну роботу.

Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону (заробіток та інші грошові доходи, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій) і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянин, звільнений з роботи (посади) у зв`язку з незаконним засудженням або відсторонений від посади у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, має бути поновлений на колишній роботі (посаді), а в разі неможливості цього (ліквідація підприємства, установи, організації, скорочення посади, наявність інших передбачених законом підстав, що перешкоджають поновленню на роботі (посаді) - йому має бути надано державною службою зайнятості іншу підходящу роботу. Робота (посада) надається громадянинові не пізніше ніж через один місяць з дня звернення, якщо воно надійшло протягом трьох місяців з дня набрання законної сили виправдувальним вироком або винесення постанови (ухвали) про закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача втраченого внаслідок незаконного відсторонення від посади заробітку.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Постанови).

Оскільки наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 03 лютого 2016 року №14-ОС ОСОБА_1 було відсторонено від посади з 30 січня 2016 року, для розрахунку його середньоденного заробітку враховується заробітна плата за два попередні повністю відпрацьовані ним місяці, а саме: грудень і листопад 2015 року.

Середньоденний заробіток позивача судом першої інстанції розраховано вірно. Так, згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 про доходи ОСОБА_1 на а.с.57 т.1 за вказані місяці його заробітна плата становила відповідно 4782,19 грн і 4921,3 грн, отже середньоденний заробіток становить 220,53 грн ((4782,19 грн + 4921,3 грн) : 44 (робочих дні)).

Надану військовою частиною НОМЕР_1 на запит Чернігівського апеляційного суду довідку про середню заробітну плату (дохід) №52 від 06 лютого 2023 року суд до уваги не приймає, оскільки розрахунок здійснено з порушенням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (заробітну плату поділено на кількість календарних днів, а не робочих).

Згідно з матеріалами справи ОСОБА_1 було відсторонено від посади ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м.Суми від 29 січня 2016 року і на підставі наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №14-ОС від 03 лютого 2016 року строком з 30 січня 2016 року до 23 березня 2016 року.

Проте, згідно з витягом розрахунково-платіжної відомості, наданим на запит Чернігівського апеляційного суду, з урахуванням специфіки роботи позивача (позмінно) за січень 2016 року ОСОБА_1 здійснено нарахування грошового забезпечення за 31 день, тобто за повний місяць, а не по 30 січня 2016 року (початок перебігу строку відсторонення).

Хоча в матеріалах справи відсутній наказ про звільнення позивача, проте сторони не заперечують, що на підставі наказу голови Державної прикордонної служби України від 18 березня 2016 року №129-аг на позивача накладено дисциплінарне стягнення звільнення з військової служби в запас за пунктом «е» (через службову невідповідність) ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

З викладеного вбачається, що звільнення ОСОБА_1 відбулося у зв`язку з притягненням його до дисциплінарної, а не до кримінальної відповідальності.

При цьому, Чернігівським апеляційним судом з Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що ОСОБА_1 у травні 2016 року звертався до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_4 , Державної прикордонної служби України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на службі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу (а.с.156 т.3).

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 13 червня 2016 року прийнято відмову позивача від позову (яку його представник підтримав у судовому засіданні) і закрито провадження у вказаній справі (а.с.157 т.3).

ОСОБА_1 не скористався своїм правом на оскарження зазначеної ухвали суду і не вчинив будь-яких подальших дій з метою поновлення на службі і скасування наказів про звільнення.

З урахуванням викладеного, доводи ОСОБА_1 , що внаслідок звільнення він не отримав 224 844,48 грн, є необгрунтованими.

Таким чином, позивач має право на відшкодування втраченого заробітку за період з 01 лютого 2016 року по 18 березня 2016 року, тобто 34 дні (без урахування вихідних та святкових днів).

Втрачений заробіток за вказаний період становить 7 498,02 грн (220,53 грн х 34 дні).

Щодо відшкодування витрат, понесених заявником на сплату наданої йому правничої допомоги у межах кримінального провадження, в розмірі 336 000 грн.

Згідно з п.4 ч.1 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

У рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 (провадження № 61-12505св19), від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19 (провадження № 61-5223св21) та від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20 (провадження № 61-16694св21).

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідно до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18, провадження № 61-9124св20, вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Тобто, Верховний Суд сформулював висновок про те, які документи можуть бути подані для підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. Цей перелік не є вичерпним. Питання оцінки достатності доказів, поданих у підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу чи тих, які будуть понесені, перебуває у межах дискреції суду.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення витрат за юридичні послуги, надані адвокатом Матішинець В.В., у розмірі 66 000 грн, оскільки понесення позивачем таких витрат підтверджено належними та достатніми доказами.

На підтвердження ж понесення витрат за юридичну допомогу, надану адвокатом Луговим О.Є., ОСОБА_1 надав договір про надання правової допомоги від 03 березня 2016 року, додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги від 03 березня 2016 року, акт прийняття-передачі наданих послуг від 20 січня 2021 року, розписку від 20 січня 2021 року (а.с.25-29 т.1).

За змістом ч.3 ст.237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Вказаний Закон формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зауважує, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до п.3 Договору про надання правової допомоги від 03 березня 2016 року, укладеного між адвокатом Луговим О.Є. і ОСОБА_1 , за дії адвоката по наданню правової допомоги клієнт зобов`язується сплатити гонорар, а також у випадку необхідності фактичні витрати, пов`язані з виконанням договору, що сторони визначають у Додатку до цього договору.

Згідно з Додатковою угодою №1 дана додаткова угода визначає порядок оплати юридичних послуг (гонорару) адвокату за надання правової допомоги у захисті клієнта, обвинуваченого за ч.3 ст.368 КК України. Адвокат зобов`язується здійснювати захист клієнта в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій. Вартість послуг: захист клієнта в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій 270 000 грн. Порядок оплати гонорару: оплата послуг адвоката здійснюється клієнтом в повному розмірі до початку судових дебатів в суді касаційної інстанції.

Відповідно до розписки від 20 січня 2021 року адвокат Луговий О.Є. відповідно до Акту прийняття-передачі наданих послуг від 20 січня 2021 року отримав від громадянина ОСОБА_1 гонорар в розмірі 270 000 грн.

За обставинами справи не викликає сумнівів, що адвокатом Луговим О.Є. заявнику при розгляді кримінальної справи надавалася професійна правнича допомога на підставі Договору про надання правової допомоги від 03 березня 2016 року, зокрема адвокат брав участь у розгляді кримінальної справи в Путивльському районному суді Сумської області, Білопільському районному суді Сумської області, Сумському апеляційному суді, Верховному Суді, що підтверджується журналами судових засідань (а.с.164-250 т.1, 1-145 зворот т.2).

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відшкодування ОСОБА_1 сум (270 000 грн), сплачених ним у зв`язку з наданням йому правової допомоги у кримінальному провадженні адвокатом Луговим О.Є.

Враховуючи період кримінального переслідування ОСОБА_1 та зважаючи на складність справи, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (їх дійсність та необхідність), а також критерію розумності їх розміру, суд апеляційної інстанції вважає, що визначений їх розмір є співмірним з обсягом наданих юридичних послуг.

Вирішуючи питання про відшкодування стороні витрат, пов`язаних із прибуттям до суду, необхідно виходити з конкретних обставин справи, зважаючи на вид транспорту, яким скористалась особа, а також документи, подані нею на підтвердження здійснення цих витрат. Якщо на підтвердження здійснених стороною витрат, пов`язаних із прибуттям до суду, подано документи щодо проїзду транспортом загального користування, то такі витрати повинні бути відшкодовані у розмірі вартості квитка, з урахуванням обмежень, встановлених чинним законодавством. Такі витрати також можуть бути відшкодовані у розмірі витрат на пально-мастильні матеріали, з урахуванням встановлених норм за 1 кілометр пробігу, якщо вони підтверджені документально.

Норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті затверджено наказом Міністерства транспорту України від 10 лютого 1998 року № 43 і призначені для планування потреби підприємств, організацій та установ в паливно-мастильних матеріалах і контролю за їх витратами, ведення звітності, запровадження режиму економії і раціонального використання нафтопродуктів, а також можуть застосовуватись для розроблення питомих норм витрат палива.

Суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для відшкодування позивачу витрат, пов`язаних з прибуттям у судові засідання, в розмірі 93 064 грн, оскільки ОСОБА_1 не надано належних доказів на підтвердження понесення вказаних витрат. При цьому надані позивачем технічні характеристики автомобіля і докази на підтвердження перебування автомобіля у власності матері ОСОБА_1 жодним чином не підтверджують понесені ним витрати на проїзд у судові засідання.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними у постановах від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20), від 02 червня 2021 року у справі № 379/1437/18 (провадження № 61-11751св20).

Суд першої інстанції, вказуючи в рішенні суду про те, що відсутні підстави для стягнення 93 064 грн витрат, пов`язаних із прибуттям у судові засідання, приходить до висновку про стягнення 5 000 грн в рахунок компенсації даних витрат, чим вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач просив стягнути вказані витрати в розмірі 93 064 грн.

За таких обставин на користь позивача підлягає стягненню 343 498,02 грн (7 498,02 грн (втрачений заробіток) + 336 000 грн (витрати на професійну правничу допомогу) в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 400 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зарахування до загального трудового стажу та до стажу військової служби термін затримання позивача, перебування під домашнім арештом та у зв`язку з незаконним відстороненням від посади і подальшого звільнення.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» термін перебування під вартою, термін відбування покарання, а також час, протягом якого громадянин не працював у зв`язку з незаконним відстороненням від роботи (посади), зараховується як до загального трудового стажу, так і до стажу роботи за спеціальністю, стажу державної служби, безперервного стажу.

Як уже встановлено Чернігівським апеляційним судом, звільнення ОСОБА_1 відбулося у зв`язку з притягненням його до дисциплінарної, а не до кримінальної відповідальності, у зв`язку з чим відсутні підстави для вирішення питання про зарахування до стажу періоду після 18 березня 2016 року (дати звільнення). Щодо вказаних позовних вимог за період з 23 січня 2016 року по 18 березня 2016 року, то позивачем не надано будь-яких доказів незарахування вказаного періоду до загального трудового стажу та до стажу військової служби.

Доводи апеляційної скарги Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону про відсутність доказів протиправної поведінки посадових осіб органу досудового розслідування чи прокуратури, а також щодо вжиття позивачем зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, є безпідставиними, враховуючи, що у відповідності до ст.ст.2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» безумовне право на відшкодування шкоди виникає незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у випадку, зокрема постановлення виправдувального вироку суду. При цьому незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдано моральної шкоди ОСОБА_1 , оскільки йому доводилося прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, зокрема доводити свою невинуватість, з`являтися до вказаних органів, він був обмеженим у свободі переміщення, можливості нести службу і отримувати заробітну плату. Отже, завдання ОСОБА_1 моральної шкоди незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, є доведеним.

Доводи відповідача, що Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Центрального регіону є неналежним відповідачем у даній справі, не заслуговують на увагу, оскільки військова прокуратура Сумського гарнізону Центрального регіону України (функції якої згодом перейшли до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону на підставі Наказу Офіса Генерального прокурора №66 від 05 лютого 2020 року) здійснювала досудове розслідування кримінального провадження №0000006 щодо ОСОБА_1 , відповідно в тому числі і її діями позивачу було завдано шкоди.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Відповідно до ч.1, п.3 ч.2, ч.7 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У своїй апеляційній скарзі Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Центрального регіону просила скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, тобто фактично оскаржувала вимоги майнового характеру в сумі 579 159,61 грн (79 159,61 грн + 500 000 грн).

За подання апеляційної скарги нею сплачено 8687,38 грн (а.с.18, 74 зворот т.3).

Судом апеляційної інстанції апеляційна скарга Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону задоволена частково (на 40%).

Оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 3474,95 грн (8687,38 грн х 40%) належить компенсувати Спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері Центрального регіону за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону задовольнити частково.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 02 листопада 2022 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної і матеріальної шкоди змінити.

Збільшити визначений судом розмір відшкодування на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди з 79 159 грн 61 коп. до 343 498 грн 02 коп. та зменшити визначений розмір відшкодування моральної шкоди з 500 000 грн до 400 000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Компенсувати Спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері Центрального регіону за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір у розмірі 3474 грн 95 коп. за апеляційний розгляд справи.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 1 березня 2023 року.

Головуючий: Судді: