КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/712/2023
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 січня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Петрова Д.В. в м. Київ 18 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Автофарбус» про визнання акту передачі квартири недійсним,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року позивач звернулася до суду із позовом про визнання акту передачі квартири недійсним, просила визнати недійсним акт прийому-передачі нерухомого майна серії 2211, 2212, виданий 23 липня 2020 року, видавник приватний нотаріус Веселовський А.Г.

Позов мотивовано тим, що вона уклала шлюб з ОСОБА_2 14 травня 2005 року, від шлюбу мають двох синів, а саме ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . До реєстрації шлюбу вони спільно проживали з відповідачем без реєстрації шлюбу з 2001 року, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, мають спільних дітей. 04 березня 2005 року ними була придбана квартира АДРЕСА_1 , в договорі купівлі-продажу зазначено як покупця лише ОСОБА_2 , вважала, що дана квартира є спільним майном подружжя. В даній квартирі вони проживали разом всією сім`єю з моменту придбання та до 2016 року, коли через напружені стосунки вона з дітьми вимушена була переїхати. З квітня 2016 року вони з відповідачем проживають окремо, однак шлюб між ними досі не розірваний, син ОСОБА_4 зареєстрований в даній квартирі. Нещодавно їй стало відомо, що ОСОБА_2 планує продати квартиру без її згоди та без врахування її частки в даній квартирі як в спільному майні подружжя. На даний момент в провадженні Подільського районного суду знаходиться справа за її позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю. Спірна квартира знаходиться у власності ТОВ «Автофарбус» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, приватний нотаріус Лапкевич Т.В., підставою для державної реєстрації став акт приймання-передачі нерухомого майна, що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вона як дружина ОСОБА_2 , згоди на відчуження даного об`єкту нерухомості не давала, тому вважає, що даний акт від 23 липня 2020 року має бути визнаний недійсним.

Також вказувала, що даний правочин є удаваним, оскільки ТОВ «Автофарбус» створено 08 липня 2020 року, тобто за 25 днів до вчинення акту. Дана компанія не функціонує та була створена з метою відчуження спірної квартири, оскільки відповідач не може продати квартиру за договором купівлі-продажу в зв`язку з реєстрацією неповнолітньої дитини. На даний момент квартира є зачиненою, нею ніхто не користується, і є незрозумілим, навіщо підприємству, яке знаходиться в м. Кременчук та займається технічним обслуговуванням та ремонтом автотранспортних засобів, потрібна житлова квартира в м. Києві.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18 лютого 2022 року в позові відмовлено.

Позивач, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення, неповне з?ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 лютого 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що відповідно до ч. 2 ст. 74 СК України на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. В положеннях ст. 74 СК України не зазначено обов`язку або умови встановлення факту проживання однією сім?єю обов`язково в судовому порядку. Факт, який має юридичне значення, встановлюється у випадку заперечення, незгоди іншої сторони, а відповідач не висловлював своїх заперечень ані в даній справі, ані при розгляді позову про встановлення факту проживання однією сім?єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Вказувала, що суд не дослідив та не дав оцінку всім доказам, а саме звіту № К220127-1 про незалежну оцінку вартості квартири, відповідно до якого ринкова вартість квартири була оцінена в 1 372 174 грн., а відповідно до оспорюваного акту прийому-передачі рухомого майна вона оцінена в розмірі 670 000 грн., тобто вартість є значно заниженою.

Наголошувала, що судом не було взято до уваги інтереси малолітньої дитини, яка зареєстрована в квартирі та має право користуватися даною квартирою, проживати в ній. Передавши квартиру на баланс компанії, відповідач порушив права малолітньої дитини, оскільки дитина не може проживати в квартирі, в якій здійснюється господарська діяльність, також судом не було залучено до участі в справі службу у справах дітей.

Зазначала, що суд невірно вказав підстави позову щодо удаваного правочину, а саме відповідач не зміг продати спірну квартиру, уклавши договір купівлі-продажу в зв`язку з реєстрацією в ній дитини, а згоду на зняття з реєстрації позивач не давала. А в рішенні суд зазначає, що підставою позову є те, що квартира є спільним майном подружжя, але дана обставина не перешкоджає укладенню договору купівлі-продажу, оскільки нотаріусу невідомо про існування цивільного шлюбу в період купівлі квартири. Також судом не взято до уваги створення компанії за 25 днів до вчинення акту прийому-передачі нерухомого майна та неможливість ведення господарської діяльності з технічного обслуговування та ремонту автотранспортних засобів в житловій квартирі на п`ятому поверсі.

Повідомляла, що 18 липня 2022 року Подільським районним судом м. Києва було ухвалено рішення за її позовом до ОСОБА_5 , яким встановлено факт проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу.

03 січня 2023 року до суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про доручення до матеріалів справи копії заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 липня 2022 року, відповідно до якого було задоволено частково її позов та встановлено факт її проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 13 травня 2005 року включно.

Апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення даного клопотання, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, та оскільки клопотання про прийняття нових доказів відповідачем не заявлено, не надано докази неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України позбавлений процесуальної можливості прийняти зазначений документ як належний та допустимий доказ.

Крім того, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19 (провадження № 61-17391св20), від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21), від 14 липня 2021 року у справі № 405/2098/18 (провадження № 61-106св21) зроблено правовий висновок про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Таким чином, оскільки новий доказ не існував на час ухвалення рішення судом першої інстанції, апеляційний суд не може його прийняти і надати йому відповідну оцінку.

Від відповідача ТОВ «Автофарбус» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що неподання апелянтом належних та допустимих доказів, які в сукупності дозволяли б встановити факт її спільного проживання з відповідачем на момент купівлі квартири 04 березня 2005 року, є виключно наслідком неналежного користування позивачем своїми процесуальними правами, отже при розгляді даної справи судом обґрунтовано встановлено відсутність доказів на підтвердження того, що спірна квартира перебувала у спільній власності сторін.

Наголошував, що факт того, що згідно звіту про незалежну оцінку вартості квартири, наданого позивачем, вартість квартири є вищою, в порівнянні з оціночною вартістю квартири в протоколі № 1 установчих зборів ТОВ «Автофарбус», жодним чином не свідчить про заниження такої вартості, враховуючи, що оцінки були проведені в різний час, по-друге, при внесенні до статутного капіталу майна або нематеріальних активів згідно ст. 115 ЦК України такі права або майно підлягають грошовій оцінці за домовленістю між учасниками створюваного товариства або незалежній грошовій оцінці у визначених законом випадках, а відповідно сторони мали законне право визначити грошову оцінку квартири за домовленостями між ними.

Зазначав, що малолітній ОСОБА_4 як на час укладення оспорюваного акту приймання-передачі, так і до цього часу не мав і не має права власності на відповідну квартиру, фактично там не проживає, не користується, не зареєстрований, а відповідно при укладенні акту приймання-передачі звуження обсягу майнових прав дитини не відбулось.

Вважав безпідставними доводи апелянта про те, що судом не враховано, що укладений між сторонами договір дарування є удаваним.

Після призначення справи до розгляду надійшли письмові пояснення від відповідача ОСОБА_2 , в яких він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судове засідання з`явилися позивач та представник позивача - ОСОБА_6 , представник відповідача ТОВ «Автофарбус» Ванжула Я.В., від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові про визнання акту передачі квартири недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів проживання однією сім?єю з відповідачем на момент придбання квартири 04 березня 2005 року, а отже що це майно перебувало у спільній власності її та відповідача ОСОБА_2 , а також доказів удаваності правочину.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що 14 травня 2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, свідоцтво серія НОМЕР_1 (а. с. 9).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 10 - 11).

На а. с. 12 знаходиться копія договору купівлі-продажу квартири від 04 березня 2005 року, на підставі якого ОСОБА_2 придбано квартиру за адресою АДРЕСА_2 .

На а. с. 130 знаходиться копія акту приймання-передачі нерухомого майна ТОВ «Автофарбус» від 23 липня 2020 року, складений ОСОБА_2 та ТОВ «Автофарбус» про те, що в зв`язку з рішенням установчих зборів засновників ТОВ «Автофарбус» (протокол № 1 від 07 липня 2020 року) ОСОБА_2 передає, а ТОВ «Автофарбус» приймає в якості внеску до статутного капіталу у грошовій формі нерухоме майно, а саме квартиру за адресою АДРЕСА_2 , оціночною вартістю 670 000 грн.

На а. с. 139 - 153 знаходиться копія звіту № К220127-1 про незалежну оцінку вартості, складний 27 січня 2022 року ПП «Приват-Інвеста», згідно якого ринкова вартість квартири за адресою АДРЕСА_2 станом на 27 січня 2022 року без врахування ПДВ складає 1 372 174 грн.

На а. с. 18 - 19 знаходиться інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25 вересня 2020 року, згідно якого 04 серпня 2020 року приватним нотаріусом Лапкевич Т.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень, а саме приватну власність за ТОВ «Автофарбус» на квартиру за адресою АДРЕСА_2 на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер 2211, 2212, виданий 23 липня 2020 року, видавник Веселовський А.Г., приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області.

На а. с. 20 знаходиться інформація з ЄДРПОУ про юридичну особу ТОВ «Автофарбус», яке створене 08 липня 2020 року за адресою АДРЕСА_3 , види діяльності: технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (основний), вантажний автомобільний транспорт, неспеціалізована оптова торгівля, роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів, оптова торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів.

На а. с. 13 знаходиться довідка про реєстрацію місця проживання особи від 12 березня 2020 року, згідно якої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 з 18 серпня 2015 року по теперішній час.

На а. с. 59 - 60 знаходяться копії посвідчених нотаріально заяв ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які проживають за адресами АДРЕСА_4 та кв. АДРЕСА_5 відповідно, про те, що малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з матір?ю ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_6 з моменту народження та по теперішній час.

На а. с. 14 - 15 знаходиться копія знеособленої ухвали від 12 травня 2020 року про відкриття провадження в справі № 753/2555/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім?єю чоловіка та жітки без шлюбу.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись до суду з даним позовом про визнання недійсним правочину (акту приймання-передачі квартири від 23 липня 2020 року), ОСОБА_1 посилалася на те, що передана за цим правочином спірна квартира придбана нею разом з ОСОБА_2 під час спільного проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу і вона не надавала згоди на відчуження даного майна, крім того, відчуження квартири порушує права зареєстрованої в ній малолітньої дитини, а угода щодо відчуження має ознаки удаваності.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 203, 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя (частина перша та друга статті 21 СК України).

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року в справі № 588/350/15.

Вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільно нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15-ц).

Аналогічні правові висновки викладені також в постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року в справі 280/1710/18 (провадження № 61-18514св20).

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

За змістом норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Положеннями ч. 6 ст. 81 чинного ЦПК України прямо передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження проживання однією сім`єю позивача та відповідача ОСОБА_2 на момент придбання останнім квартири 04 березня 2005 року.

Апеляційний суд враховує, що посилання позивача на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 липня 2022 року про встановлення факту спільного проживання є неприйнятним, оскільки ґрунтується на новому доказі, якого не існувало станом на час ухвалення рішення.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог стало підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже зазначені позивачем обставини ґрунтуються на припущеннях.

Саме по собі твердження позивача у позові про спільне проживання з відповідачем з 2001 року без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного період часу усталені відносини, які притаманні подружжю.

Апеляційний суд приймає до уваги, що наявність у сторін спільної дитини 2001 року народження як не підтверджує, так і не спростовує сама по собі проживання її батьками однією сім?єю станом на 04 березня 2005 року.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що ст. 74 СК України не передбачає обов`язку або умови встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в судовому порядку, оскільки будь-яких інших доказів в межах розгляду даної справи на підтвердження обставин проживання з відповідачем однією сім`єю ОСОБА_1 надано теж не було.

Неспроможними є доводи апеляційної скарги, що факт, який має юридичне значення, встановлюється у випадку заперечення, а відповідач своїх заперечень проти факту їх спільного проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу не висловлював.

Оскільки в матеріалах справи відсутня заява відповідача про визнання позову, і оскільки саме на позивача в силу положень ст. 12, 13 ЦПК України покладається доведення обставин, на які він посилається на підтвердження своїх вимог, відтак неподання ОСОБА_2 відзиву на позовну заяву саме по собі не свідчить про визнання ним обставин, на які посилається позивач, або наявність підстав для визнання судом цих обставин встановленими

Апеляційний суд враховує, що позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу та визнання спірної квартири спільним майном подружжя ОСОБА_1 в даній справі взагалі не заявлено.

Відтак, оскільки квартира за адресою АДРЕСА_2 була придбана відповідачем до реєстрації шлюбу, а доказів поширення на цю квартиру режиму спільної сумісної власності подружжя відповідно до ст. 74 СК України позивачем надано не було, ОСОБА_2 мав право на одноособове розпорядження цією квартирою, в зв`язку з чим судом першої інстанції зроблено правильні висновки, з якими погоджується апеляційний суд, про необґрунтованість доводів ОСОБА_1 щодо визнання недійсним нотаріально посвідченого правочину з відчуження нерухомого майна, укладеного без її згоди як подружжя.

Апеляційний суд не може погодитися з необґрунтованими доводами апеляційної скарги про незалучення судом до участі в справі службу у справах дітей.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Враховуючи, що до будь-якої з наведених у ч. 4 ст. 19 СК України категорії справ даний спір не відноситься, а самим позивачем клопотання про залучення органу опіки та піклування до участі в справі не заявлялось, у суду першої інстанції не було передбачених законом підстав для залучення органу опіки та піклування за власною ініціативою.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 СК України при розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов`язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім`ї, які відповідно до закону мають право користування ним.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що внаслідок відчуження квартири були порушені права малолітньої дитини, яка не може проживати в квартирі, де здійснюється господарська діяльність по технічному обслуговуванню та ремонту автотранспортних засобів.

Наведені доводи ґрунтуються на нічим не підтверджених припущеннях позивача щодо намірів використання квартири відповідачем ТОВ «Автофарбус» за певним призначенням і є неспроможними.

Апеляційний суд приймає до уваги, що в цій же апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що квартира є зачиненою і нею ніхто не користується, тобто її доводи є взаємно суперечливими.

Апеляційний суд враховує, що згідно нотаріально посвідчених заяв ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які проживають за адресами АДРЕСА_7 , малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з матір?ю ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_6 з моменту народження та по теперішній час (а. с. 59 - 60).

Також апеляційний суд враховує, що на підтвердження обставин реєстрації місця проживання дитини в спірній квартирі позивачем надано довідку станом на 12 березня 2020 року (а. с. 13), на той час як акт приймання-передачі нерухомого майна ТОВ «Автофарбус» укладено 23 липня 2020 року, при цьому актуальні довідки щодо місця реєстрації неповнолітнього ОСОБА_4 в спірній квартирі на момент її відчуження суду не надавались.

Відтак, судом першої інстанції не встановлено та за наслідками апеляційного перегляду не підтверджено порушення права неповнолітньої дитини передачею спірної квартири до статутного капіталу ТОВ «Автофарбус».

Крім того, позивач посилалась на удаваність акту приймання-передачі нерухомого майна ТОВ «Автофарбус», яке, за її доводами, було штучно створене для відчуження квартири, мотивуючи це неможливістю відчуження спірної квартири за договором купівлі-продажу в зв`язку з реєстрацією в ній дитини, і даним доводам судом першої інстанції надано належної оцінки.

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (частини перша, друга статті 235 ЦК України).

В постанові Верховного Суду від 15 вересня 2022 року в справі № 405/1445/18 (провадження № 61-1152св22) викладено правовий висновок, згідно якого тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Відповідно до ст. 12, 13 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» розмір статутного капіталу товариства складається з номінальної вартості часток його учасників, виражених у національній валюті України. Вкладом учасника товариства можуть бути гроші, цінні папери, інше майно, якщо інше не встановлено законом. Вклад у негрошовій формі повинен мати грошову оцінку, що затверджується одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства. При створенні товариства така оцінка визначається рішенням засновників про створення товариства.

Відповідно до ч. 2 ст. 115 ЦК України вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом. Грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства здійснюється за згодою учасників товариства, а у випадках, встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці.

Повно та всебічно дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що позивачем не доведено, що при укладенні спірного правочину воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені оспорюваним правочином.

Доводи апеляційної скарги, що причиною внесення квартири до статутного фонду ТОВ «Автофарбус» стала неможливість її відчуження відповідачем, в тому числі, в зв`язку з наявністю реєстрації за цією адресою неповнолітньої дитини, а також те, що ТОВ «Автофарбус» не функціонує, не підтверджені будь-якими доказами та відхиляються апеляційним судом.

Є неспроможними доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що ТОВ «Автофарбус» створене з метою відчуження спірної квартири, доказами чого вона вважала реєстрацію юридичної особи за 25 днів до вчинення акту прийому-передачі нерухомого майна.

Такі доводи є припущеннями і не ґрунтуються на положеннях ст. 14 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», відповідно до якої кожен учасник товариства повинен повністю внести свій вклад протягом шести місяців з дати державної реєстрації товариства, якщо інше не передбачено статутом.

Таким чином, внесення вкладу до статутного фонду товариства протягом 25 днів з дати його державної реєстрації є правомірним виконанням з боку відповідача безпосередньої вимоги закону.

Є нічим не підтвердженням припущенням доводи апеляційної скарги щодо значного заниження вартості переданого до статутного фонду майна, з огляду на різний час оцінки цього майна, проведений під час його передачі ТОВ «Автофарбус» 23 липня 2020 року та в подальшому, на замовлення позивача, станом на 27 січня 2022 року.

Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» проведення незалежної оцінки майна є обов`язковим у випадках застави державного та комунального майна, внесення державними науковими (науково-дослідними, науково-технологічними, науково-технічними, науково-практичними) установами та державними університетами, академіями, інститутами майнових прав інтелектуальної власності як внеску до статутного капіталу господарських товариств, відчуження державного та комунального майна способами, що не передбачають конкуренцію покупців у процесі продажу, або у разі продажу одному покупцю, визначення збитків або розміру відшкодування, під час вирішення спорів та в інших випадках, визначених законодавством або за згодою сторін.

З аналізу наведених вимог закону вбачається, що незалежна експерта оцінка майна вимагається лише у чітко визначених законом випадках, дія яких на внесення квартири до статутного капіталу ТОВ «Автофарбус» не поширюється, і таким чином ОСОБА_2 і ТОВ «Автофарбус» мали право визначити грошову оцінку відповідної квартири за згодою між ними.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги щодо неможливості використання в господарській діяльності ТОВ «Автофарбус», яке знаходиться у м. Кременчук, житлового приміщення квартири в м. Києві на п`ятому поверсі, з огляду на те, що ст. 13 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» не обмежується здійснення вкладу до статутного капіталу в залежності від фактичної можливості або неможливості використання цього майна в господарській діяльності товариства.

Повторне викладення позивачем в апеляційній скарзі обставин, на які вона посилалася в позовній заяві, не становить підставу для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції позивач не була позбавлена можливості доводити перед судом переконливість своїх доводів, надавши до позовної заяви відповідні докази, однак зазначеною процесуальною можливістю не скористалася.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди з судовим рішенням і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 січня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.