Провадження № 2/761/2920/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2023 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Романишена І.П. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі по тексту - позивачі) звернулись до суду з позовом ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просять стягнути з відповідача на їхню користь солідарно грошові кошти в розмірі 150 000,33 грн., судові витрати, витрати на правову допомогу, а також витрати, понесені на проведення оцінки вартості об`єкта оренди в розмірі 2500,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі були власницями квартири за адресою: АДРЕСА_1 , право спільної власності на яку було зареєстровано за позивачами в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 09.08.2021 року. Підставою для державної реєстрації права власності на частини квартири за ОСОБА_1 визначено Свідоцтво про придбання майна з електронних торгів, серія та номер 65, видане 30.03.2021 року ПНКМНО ОСОБА_4 . З вказаного свідоцтва вбачається, що ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається з частини квартири, що раніше належала відповідачу на праві власності на підставі договору дарування частки у праві спільної часткової власності на квартиру, посвідченого 06.12.2017 року ПНКМО Горобинською Г.А . На підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.01.2022 року, засвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мошківською О.Л., зареєстрованого в реєстрі під № 13 позивачі продали вищевказану квартиру та не являються її власниками. В свою чергу, відповідач, до звернення стягнення на частини квартири, що йому належала, проживав у квартирі, що належала ОСОБА_2 . Після звернення стягнення на квартиру та набуття частини квартири у власність ОСОБА_1 і на момент продажу квартири позивачами, відповідач продовжував безкоштовно користуватись квартирою, використовуючи її для власного проживання, при цьому, не сплачуючи позивачам кошти за користування. Договірні відносини між сторонами щодо оплатного або безоплатного користування квартирою відсутні. Згідно довідки Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації відповідач знятий з реєстрації з адреси: АДРЕСА_1 з 24.05.2021 року. Враховуючи, що відповідач в період часу з 30.03.2021 року по 28.01.2022 року фактично користувався майном позивачів без належних на те законних підстав та за рахунок власників квартири зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, позивачі були вимушені на підставі ст. 1212 ЦК України звернутись до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 18 листопада 2022 року було відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

13 грудня 2022 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з огляду на те, що позивачами не було надано суду як доказів, так і належного правового обґрунтування заявлених позовних вимог, оскільки позов суперечить реальним обставинам справи та нормам матеріального права.

Ухвалою суду від 20.02.2023 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 247 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Оцінивши надані суду докази, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу

Як встановлено судом, вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось представником відповідача у відзиві на позовну заяву, кожному з позивачів на праві власності належало по частки у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка в подальшому 28.01.2022 була відчужена ними третій особі, що підтверджується договором купівлі -продажу квартири від 28.01.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мошківською О.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 13.

Згідно копії довідки Шевченківської районного в м. Києві державної адміністрації, отриманої на запит суду в межах розгляду справи 761/29571/21, копія якої міститься в матеріалах справи, ОСОБА_3 знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 з 24.05.2021 року.

Згідно висновку суб`єкта оціночної діяльності про вартість майна, викладеного у звіті про оцінку ринкової вартості нематеріального активу, а саме: право на отримання доходу від передачі нерухомого майна в строкове платне користування на умовах оренди з 30.03.2021 року по 28.01.2022 року, виконаним ТОВ «ІНЖИНІРИНГОВИЙ ЦЕНТ «ЕКСКОН», вартість права на отримання доходу від передачі нерухомого майна, а саме квартир АДРЕСА_2 в строкове платне користування на умовах оренди за період з 30.03.2021 року по 28.01.2022 року становить 150 000,00 грн. без врахування ПДВ.

Як підставу для задоволення своїх позовних вимог позивачі вказували, що відповідач втративши право власності на квартиру 24.05.2021 року, продовжував в ній проживати, не сплачуючи позивачам кошти за користування квартирою. Таким чином, на думку позивачів, вбачаються правові відносини збереження чужого майна без достатньої правової підстави та посилаються на положення ст. 1212-1214 ЦК України

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначено нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України визначає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення даної статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком подій.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №753/15556/15-ц викладено позицію про те, що: « зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала».

Згідно ч. 1 ст. 1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Згідно аналізу наведених норм законодавства, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, належних та допустимих доказів на підтвердження факту користування відповідачем квартирою позивачів без належних на те правових підстав, позивачами суду надано не було, а сама лише реєстрація відповідача у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 у певний період часу не свідчить про те, що відповідач в ній проживав та користувався, у зв`язку з чим не може слугувати абсолютною підставою для стягнення з останнього грошових коштів.

Саме лише твердження позивачів про вказаний факт не може вважатись доказом вказаних обставин.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, у зв`язку з їх недоведеністю.

У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судових витрат.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.4, 77-81, 141, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 : АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 : АДРЕСА_4 , рнокпп НОМЕР_2 .

ОСОБА_3 : АДРЕСА_5 , рнокпп НОМЕР_3 .

Повний текст судового рішення складено: 20.02.2023 року.

СУДДЯ І.П. РОМАНИШЕНА