П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2023 року м. Київ

Справа № 755/3762/14-ц

Провадження: № 22-ц/824/9509/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Сакалош Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Орєхова Артема Володимировича в інтересах Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України»

на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 24 березня 2014 року, ухвалене під головуванням судді Чех Н.А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Господарчий універмаг «Меркурій» про визнання права власності,

у с т а н о в и в:

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.09.2011 року між ним та ТОВ «Господарчий універмаг «Меркурій» було укладено договір на вчинення юридичних дій. Предметом договору є вчинення від імені відповідача та за його рахунок юридичних дій, що спрямовані на організацію реконструкції та отримання у спільну власність об`єкта реконструкції по АДРЕСА_1 . Під юридичними діями розуміються будь-які дії, що пов`язані з проектуванням (стадія «Р») та реконструкцію об`єкта будівництва; благоустрій території за місцезнаходженням об`єкта будівництва, будь-які дії, пов`язані з безпосереднім будівництвом об`єкта згідно затвердженого проекту. Під об`єктом будівництва у цьому договорі розуміється окремо розташована нежитлова будівля по АДРЕСА_1 , загальною площею 3632,0 кв.м., яка належить ТОВ «Господарчий універмаг «Меркурій» на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 12.11.2007 року.

Пунктом 3.1 договору ОСОБА_1 з відповідачем узгодили, що після закінчення реконструкції об`єкту будівництва, його (позивача) винагорода складатиме частину вказаної нежитлової будівлі, а саме нежитлове підвальне приміщення № 3 загальною площею 717,5 кв.м., яку відповідач зобов`язався передати йому у власність.

05.12.2012 року між ним та відповідачем на виконання п.п. 3.2, 4.1 договору від 01.09.2011 року було укладено акт приймання-передачі виконаних робіт. В середині 2013 року він (позивач) звернувся до Реєстраційної служби ГУЮ в м. Києві із заявою про реєстрацію права власності на вказані нежитлові приміщення, але отримав відмову у зв`язку з тим, що дані приміщення зареєстровані за відповідачем на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва 13.12.2012 року. На його звернення до відповідача йому було повідомлено, що відповідач в односторонньому порядку розірвав акт приймання-передачі по договору з ним (позивачем) та не має наміру передавати йому нежитлові приміщення. Вказані обставини змусили його звернутися до суду з даним позовом.

За викладених обставин, просив суд визнати за ним право власності на нежитлове підвальне приміщення № 3 загальною площею 717,5 кв.м., по АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпровського районного м.Києва від 24 березня 2014 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлове підвальне приміщення № 3 (група приміщень 1-13), загальною площею 717,5 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Орєхов А.В. в інтересах АТ «Державний експортно-імпортний банк України», яке не було учасником справи, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення порушує права та інтереси банку, ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що 25 серпня 2008 року між АТ «Укрексімбанк» та ТОВ «Господарчий універмаг «Меркурій» укладено договір іпотеки, предметом якого є нежитлове приміщення за адресою. АДРЕСА_1 . Отже, на момент ухвалення рішення вказане приміщення, в тому числі і нежитлове підвальне приміщення № 3 загальною площею 717,5 кв. м, було обтяжено іпотекою.

Відмічав, що оскаржуване рішення фактично породило право власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення, що не відповідає правовим висновкам викладеним в постанові Верховного суду в постанові від 17 квітня 2018 року (справа №910/1016/17).

Зауважив, що укладеним між сторонами договором передбачено, що частина нежитлового приміщення виступила в якості оплати за його виконання, при цьому, ТОВ «Господарчий універмаг «Меркурій» не звертався до іпотекодержателя задля надання згоди на укладення такого правочину, в результаті виконання якого було відчужено частину приміщення, попри обов`язок повідомлення про будь-які претензії та посягання третіх осіб на предмет іпотеки.

Відмітив, що ОСОБА_1 на момент укладення договору іпотеки був співзасновником ТОВ «Господарчий універмаг «Меркурій» та залишається ним до теперішнього часу.

Вважає, що спір між сторонами має штучний характер та його метою є виведення частини майна з під обтяження.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 12 червня2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні адвокат Орєхова А. В. в інтересах АТ «Державний експортно-імпортний банк України» підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Адвокат Рівний Є.О. в інтересах ОСОБА_1 заперечив проти апеляційної скарги, вказував, що рішення суду не порушує права скаржника, тому просив закрити апеляційне провадження.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення адвоката Орєхов А.В. в інтересах інтересах АТ «Державний експортно-імпортний банк України» та адвоката Рівного Є.О. в інтересах ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено апеляційним судом, 25 квітня 2008 року між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ТОВ «Господарчий універмаг «Меркурій» укладено іпотечний договір №6408Z15/2463.

19 лютого 2010 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ТОВ «Господарчий універмаг «Меркурій» укладено договір про внесення змін №6408Z15/2463 до іпотечного договору №6408Z15/2463.

Відповідно до вищевказаних договорів предметом іпотеки є нежитлова будівля по АДРЕСА_1 .

01.09.2011 року між ТОВ «Господарчий універмаг «Меркурій» та ОСОБА_1 було укладено Договір доручення на вчинення юридичних дій. За умовами даного договору довіритель доручив, а повірений зобов`язався здійснити від імені та за рахунок довірителя юридичні дії, що спрямовані на організацію, реконструкцію та отримання у власність об`єкта реконструкції. Під юридичними діями розуміються будь-які дії, що пов`язані з проектуванням (стадія «Р») та реконструкцію об`єкта будівництва; благоустрій території за місцезнаходженням об`єкту будівництва, будь-які дії, пов`язані з безпосереднім будівництвом об`єкта згідно затвердженого проекту, та спрямовані на отримання довірителем та повіреним права власності на об`єкт будівництва. Пунктом 3.1 Договору сторони узгодили, що після закінчення реконструкції об`єкту будівництва, винагорода позивача складатиме частину нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 , а саме житлове підвальне приміщення № 3 (група приміщень 1-13) загальною площею 717,5 кв.м. Остаточний розрахунок розміру винагороди здійснюється після виконання сторонами всіх своїх обов`язків за цим договором, про що вказується в Акті про надання послуг, складеному згідно з п. 4.1 цього договору. Виконання вимог п. 3.1 довірителем здійснюється шляхом надання відповідних документів повіреному необхідних для оформлення права власності на вказаний об`єкт.

Згідно рішення Господарського суду м. Києва від 12.11.2007 року ТОВ «Господарський універмаг «Меркурій» є власником нежилого будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.12.2012 року підтверджено право власності ТОВ «Господарчий універмаг «Меркурій» на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , загальною площею 4 483,00 кв.м.

05.12.2012 року між позивачем та відповідачем на виконання п.п. 3.2, 4.1 договору від 01.09.2011 року було укладено Акт приймання-передачі виконаних робіт.

Задовольняючи позовні вимоги шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на нежитлове підвальне приміщення № 3 (група приміщень 1-13), по АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач взяті на себе зобов`язання за договором від 01.09.2011 року виконав, а тому ТОВ «Господарчий універмаг «Меркурій» зобов`язане було передати позивачу в якості винагороди вказану частину нежитлової будівлі.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів ураховує наступне.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до частин першої та другої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного кодексу України)

Згідно з частиною 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з положеннями статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування

Відповідно до частини третьої статті 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

АТ «Державний експортно-імпортний банк України» долучено до матеріалів справи копії договорів від 25 квітня 2008 року та 19 лютого 2010 року, укладених між скаржником та ТОВ «Господарчий універмаг «Меркурій», які у відповідності до ст. 367 ЦПК були прийняті апеляційним судом, оскільки АТ «Державний експортно-імпортний банк України» не було залучено до участі у справі, що унеможливило подачу цих доказів до суду першої інстанції.

На підставі вищезазначених доказів, колегією суддів було встановлено, що будівля за адресою АДРЕСА_1 , є предметом договору іпотеки, укладеного між відповідачем та АТ «Державний експортно-імпортний банк України».

Приміщення № 3 (група приміщень 1-13), по АДРЕСА_1 , яке ТОВ «Господарчий універмаг «Меркурій» в якості винагороди за договором від 01.09.2011 року зобов`язалось передати ОСОБА_1 є частиною будівлі, яка являється предметом іпотеки.

Отже, ТОВ «Господарчий універмаг «Меркурій» за договором від 01.09.2011 року фактично здійснило відчуження приміщення, яке відноситься до предмету іпотеки за договором, укладеним із АТ «Державний експортно-імпортний банк України», без згоди останнього.

Зазначена обставина вказує на те, що договір від 01.09.2011 року між ТОВ «Господарчий універмаг «Меркурій» та ОСОБА_1 в частині передачі ОСОБА_1 в якості винагороди приміщення № 3 (група приміщень 1-13), по АДРЕСА_1 є недійсним у відповідності до ст. 12 Закону України «Про іпотеку», тому висновок суду першої інстанції щодо визнання права власності на приміщення на підставі вказаного договору є помилковим.

З огляду на вищенаведене, оскаржуване рішення суду порушує права та інтереси особи, яку не було залучено до участі у справі - АТ «Державний експортно-імпортний банк України», як іпотекодержателя приміщення, право власності на яке було визнано судом за ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 24 березня 2014 рокупідлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, а відтак апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із тим, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, судовий збір в розмірі 5481 грн, сплачений АТ «Державний експортно-імпортний банк України» під час подачі апеляційної скарги, повинен бути стягнений із позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Орєхова Артема Володимировича в інтересах Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 24 березня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» () судовий збір в розмірі 5481 (п`ять тисяч чотириста вісімдесят одна) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 09 лютого 2024 року

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова