ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 638/3244/20 Номер провадження 22-ц/814/1608/23Головуючий у 1-й інстанції Штих Т.В. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Триголова В.М.

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.

секретар:Коротун І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 25 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до «Харківський науково- методичний центр охорони культурної спадщини» про скасування наказу про переміщення

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до Обласного комунального закладу « Харківський науково- методичний центр охорони культурної спадщини» про скасування наказу про переміщення.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він працює в Обласному комунальному закладі « Харківський науково- методичний центр охорони культурної спадщини» з 04 березня 2008 року. Станом до 09 грудня 2019 року обіймав посаду провідного наукового співробітника відділу проектної документації. Наказом № 99-К від 09 грудня 2019 року був переміщений до відділу пам`яток історії Обласного комунального закладу « Харківський науково- методичний центр охорони культурної спадщини». Як стверджує позивач вказане переміщення відбулося за відсутності його згоди, вважає вказане переміщення безпідставним, незаконним. Просить визнати незаконним та скасувати наказ № 99- К від 09 грудня 2019 року про переміщення провідного наукового співробітника відділу проектної документації ОСОБА_1 на посаду провідного наукового співробітника до відділу пам`яток історії Обласного комунального закладу « Харківський науково- методичний центр охорони культурної спадщини». Поновити ОСОБА_1 на посаді провідного наукового співробітника відділу проектної документації Обласного комунального закладу « Харківський науково- методичний центр охорони культурної спадщини».

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 25 лютого 2021 року вимоги ОСОБА_1 до Обласного комунального закладу « Харківський науково- методичний центр охорони культурної спадщини» про скасування наказу про переміщення - залишено без задоволення.

Із рішенням не погодився ОСОБА_1 оскарживши його в апеляційному порядку .

Скарга мотивована тим, що переведення працівника на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника.

Переміщення може здійснюватися тільки за умови, що не змінюється жодна з істотних умов трудового договору працівника.

Апелянт вказує , що рішення суду підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю висновків , викладених у рішенні суду першої інстанції , обставинам справи , також скаржник зазначає, що рішення прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права.

ОСОБА_1 просить скасувати рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 25 лютого 2021 року ,та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

У квітні 2021 року відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу у якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення , рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, приходить до слідуючого висновку.

Позивач працює в Обласному комунальному закладі « Харківський науково - методичний центр охорони культурної спадщини» з 04 березня 2008 року. Так, враховуючи наявність диплому магістра від 4 липня 2006 року НОМЕР_1 спеціальність - історія, кваліфікація історик, викладач історії та суспільно-політичних дисциплін, та досвід роботи, з позивачем було оформлено трудовий договір шляхом видання наказу від 21 червня 2017 року №42-к, згідно якого позивач обіймав посаду провідного наукового співробітника відділу проектної документації.

Станом до 09 грудня 2019 року обіймав посаду провідного наукового співробітника відділу проектної документації.

Наказом № 99-К від 09 грудня 2019 року був переміщений до відділу пам`яток історії Обласного комунального закладу « Харківський науково - методичний центр охорони культурної спадщини» на посаду провідного наукового співробітника з 11 грудня 2019 року у межах посади, спеціальності й кваліфікації, обумовлених трудовим договором, без зміни істотних умов праці.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що винесенням наказу відповідачем норм чинного законодавства не порушено, переміщення відбулося законно у відповідності до ч.2 ст.32 КЗпП України , переміщення на ту ж посаду в інший відділ без змін всіх суттєвих умов трудового договору не потребувало згоди працівника ( ОСОБА_1 )

Відповідно до ч. 1 ст.4ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статі 2 Кодексу законів про працю України - право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби або реабілітації, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.

На підставі наявного диплому магістра від 04 липня 2006 року НОМЕР_1 спеціальність - історія, кваліфікація історик, викладач історії та суспільно-політичних дисциплін, а також досвіду роботи, з позивачем було оформлено трудовий договір шляхом видання наказу від 21 червня 2017 року №42-к, згідно якого позивач обіймав посаду провідного наукового співробітника відділу проектної документації.

Згодом , наказом відповідача від 09 грудня 2019 року №99-к провідного наукового співробітника ОСОБА_1 було переміщено з відділу проектної документації до відділу пам`яток історії, на посаду провідного наукового співробітника. При прийнятті рішення про переміщення відповідачем крім іншого, також враховувався досвід роботи позивача, спеціальність «Історія», та кваліфікація історик. Переміщення відбулось у межах посади, спеціальності й кваліфікації без жодних змін істотних умов праці, про що чітко зазначається у оскаржуваному наказі.

Згідно ч.1 ст.32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у ст.33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ч.2 ст.32 КЗпП України не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я.

Законодавством визначено , що власник не має права вийти за межі трудового договору і його право на переміщення працівників обмежується умовами трудового договору: в межах цих умов переміщення можливе, поза ним - протизаконне. Таким чином, при переміщенні діє принцип незмінності істотних умов договору, тобто залишаються незмінними всі суттєві умови трудового договору (спеціальність, кваліфікація, найменування посади).

Судом першої інстанції вірно встановлено те, що в даному випадку відбулося переміщення провідного наукового співробітника ОСОБА_1 до іншого відділу без зміни істотних умов праці. Вимоги ч.2 ст.32 дотримані, а саме: переміщення відбулось у тому ж закладі, лише в інший структурний підрозділ, у тій же місцевості, у межах тієї ж спеціальності - історія, кваліфікації - історик, посади - провідний науковий співробітник.

Також районним судом вірно надано оцінку встановленим обставинам, щодо посади та завдань, які визначені провідним науковим співробітникам відділу проектної документації, та провідним науковим співробітником відділу пам`яток історії. Проаналізувавши посадову інструкцію провідного наукового співробітника відділу проектної документації, затверджену 3 липня 2017 року та посадову інструкцію провідного наукового співробітника відділу пам`яток історії, затверджену 11 грудня 2019 року, які долучені до позову позивачем зроблено висновок про те, що вказані завдання та обов`язки мають спільний характер, а саме підготовка матеріалів для погодження відповідних програм та проектів містобудівних, архітектурних і ландшафтних перетворень, будівельних, меліоративних, шляхових, земляних робіт, а також програм та проектів, реалізація яких може позначитися на об`єктах культурної спадщини; участь у підготовці матеріалів для надання дозволів органом охорони культурної спадщини на проведення робіт на пам`ятках, їхніх територіях та зонах охорони; участь у розгляді містобудівної документації та документації із землеустрою; складання проектів свідоцтв про реєстрацію об`єктів культурної спадщини як пам`яток, підготовка матеріалів для направлення їх власникам; внесення пропозицій до планів і програм роботи закладу; здійснення наукової роботи в галузі науково-дослідної діяльності закладу, а саме: здійснення оглядів, обстежень об`єктів культурної спадщини, підготовка за результатами відповідної документації тощо. Так , судом встановлено, що згідно наведених посадових інструкцій, кваліфікаційні вимоги ідентичні між собою. Позивач ознайомлений із посадовою інструкцією провідного наукового співробітника відділу пам`яток історії. Заперечень та зауважень до відповідача стосовно посадової інструкції не надходило.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.31 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів Про практику розгляду судами трудових спорів» відповідно до ст.32 КЗпПУ переведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника. Переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором. Не вважається переведенням, що потребує згоди працівника, переміщення його на тому ж підприємстві (в установі, організації) на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ на території підприємства в межах тієї ж місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою і з тими ж істотними умовами праці. Однак і переміщення не може бути безмотивним, не обумовленим інтересами виробництва.

Даючи оцінку доводам, викладеним у апеляційній скарзі з огляду на низку тверджень, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ІІПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 25 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов