КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/614/2023
Справа № 761/8687/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 січня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва в складі судді Мазура Ю.Ю., ухвалене в м. Київ 21 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати недійсним кредитний договір № 500389217 від 08 липня 2013 року, укладений ПАТ «Альфа-Банк» від імені ОСОБА_1 , покласти на відповідача судові витрати.

Позов мотивовано тим, що 01 липня 2019 року він випадково дізнався, що відповідно до постанови державного виконавця на все належне йому майно накладено арешт. В подальшому він з`ясував, що рішенням Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 11 березня 2014 року задоволено позов ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , стягнуто на користь банку заборгованість за кредитним договором, і в подальшому банк пред`явив до виконання виконавчий лист.

Зазначив, що будь-яких кредитних договорів з банками не підписував, коштів не отримував. 17 квітня 2013 року у нього було викрадено особисті документи, зокрема паспорт, в зв`язку з чим він звернувся до органів поліції і за даним фактом зареєстровано кримінальне провадження, новий паспорт замість викраденого ним було отримано 31 травня 2013 року. Крім того, в подальшому йому стало відомо, що на викрадений у нього паспорт шахрайським шляхом у різних банківських установах на його ім`я було отримано кредитні кошти. За даним фактом органами поліції також було зареєстровано кримінальне провадження, з матеріалами провадження він ознайомився 25 жовтня 2019 року та дізнався про існування кредитного договору № 500389217 від 08 липня 2013 року, укладеного ПАТ «Альфа-Банк» від імені ОСОБА_1 . По даному кримінальному провадженню була встановлена особа, якій 29 квітня 2014 року висунута підозра, а саме ОСОБА_2 , якого оголошено в розшук та зупинено досудове розслідування. Згідно висновку експерта № 204 судової почеркознавчої експертизи від 16 квітня 2014 року досліджувані підписи в документах, які надавалися під час оформлення кредитного договору, виконані ОСОБА_2 . Таким чином, проведеним досудовим розслідуванням беззаперечно встановлено, що ОСОБА_1 не звертався до банку за отриманням кредитних коштів, не укладав кредитний договір та не отримував гроші.

Крім того, 02 серпня 2013 року він звернувся з офіційною заявою до ПАТ «Альфа-Банк» та повідомив, що у нього викрадено паспорт та відкрите кримінальне провадження, жодних кредитів у банку він не отримував. 01 жовтня 2013 року ним отримано відповідь з банку про те, що проводиться перевірка і у разі його непричетності до підписання кредитного договору і отримання коштів банк не буде вважати його позичальником. Не дивлячись на це, рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» було прийняте третейським судом 11 березня 2014 року, хоча банку вже було достеменно відомо, що позивач кредитних коштів не отримував.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року позов задоволено, визнано недійсним кредитний договір № 500389217 від 08 липня 2013 року, укладений ПАТ «Альфа-Банк» від імені ОСОБА_1 , стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір 840,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу 25000 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04 липня 2022 року заяву відповідача АТ «Альфа-Банк» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Відповідач АТ «Альфа-Банк», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16, посилався на те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови в позові, оскільки на момент подання позову право вимоги за оспорюваним кредитним договором не належало АТ «Альфа-Банк». Згідно договору факторингу від 08 грудня 2014 року з додатковими угодами право вимоги за даним кредитним договором було відступлене ТОВ «Дата майнінг груп», яке не було залучене до участі в справі в суді.

Наголошував, що позивачем надано до суду копію експертного висновку, предметом дослідження якого була відповідність підпису позивача підписам на документах, що входили до складу кредитного договору, тобто під час експертного дослідження позивач не міг не отримати інформацію про укладення такого договору. Крім того, маючи статус потерпілого у кримінальному провадженні, позивач міг ознайомитись з його матеріалами у будь-який час, а не лише 25 жовтня 2019 року, як він зазначає. Посилався на правові висновки Верховного Суду щодо застосування позовної давності, вказував, що перебіг позовної давності для звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права розпочався щонайменше у 2014 році, а тому позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом. Проте, не отримуючи копію позовної заяви та не володіючи інформацією про підстави та предмет позову, відповідач був позбавлений можливості заявити про застосування позовної давності.

Заперечував проти розміру витрат на правничу допомогу, стягнутих судом, вважаючи, що в такому розмірі витрати на правничу допомогу є необґрунтованими, безпідставними, явно завищеними, нерозумними і такими, що не відповідають критерію реальності адвокатських витрат.

Від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, вважаючи рішення таким, що повністю відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України і підстав для його скасування немає.

Повторно наводив обставини, викладені ним у позові.

Вказував, що суд першої інстанції в рішенні вірно встановив, що згідно проведеного досудового розслідування ОСОБА_1 не звертався до банку про отримання кредитних коштів, не укладав кредитний договір, не підписував його та не отримував гроші.

Наводив спростування щодо доводів апеляційної скарги в частині розміру витрат на правничу допомогу.

В судове засідання з`явився позивач ОСОБА_1 , представник відповідача АТ «Альфа-Банк» Гуйван І.В., а також забезпечено участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції представника позивача ОСОБА_3 .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи, на а. с. 20, 128 - 144 т. 1 знаходиться копія кредитного договору № 500389217, укладеного від імені ОСОБА_1 з ПАТ «Альфа-Банк» 08 липня 2013 року, в якому зазначено паспортні дані позичальника за паспортом серії НОМЕР_1 , виданим 29 грудня 1999 року, та супровідні документи до договору.

На а. с. 146 т. 1 знаходиться копія паспорту ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , виданого 29 грудня 1999 року.

На а. с. 7 т. 1 знаходиться копія паспорта ОСОБА_1 , серії НОМЕР_2 , виданого 31 травня 2013 року.

05 серпня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Альфа-Банк» із заявою, в якій повідомив, що 17 квітня 2013 року було втрачено паспорт, про що ним було подано заяву до поліції і 31 травня 2013 року отримано новий паспорт; 14 липня 2013 року ним було помічені шахрайські дії щодо кредитної картки на його ім`я в ПриватБанку, після чого було зроблено запит в Українське бюро кредитних історій, 01 серпня 2013 року отримано відповідь, де було вказано запит від ПАТ «Альфа-Банк» і після звернення до відділення банку було виявлено кредит на його ім`я, повідомив, що даний кредит він не оформлював (а. с. 13 т. 1).

Листом від 01 жовтня 2013 року ПАТ «Альфа-Банк» повідомило ОСОБА_1 щодо розгляду його заяви із запереченнями щодо укладання кредитного договору, вказавши, що викладені в заяві дані підлягають перевірці і у разі виявлення непричетності до підписання кредитного договору банк не буде вважати ОСОБА_1 позичальником і заявляти претензії щодо повернення грошових коштів (а. с. 14 т. 1).

05 лютого 2014 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення (а. с. 25 - 26, 149 - 151 т. 1).

На а. с. 21 - 24, 104 - 111 т. 1 знаходиться копія витягу з кримінального провадження № 0000471, внесеного до ЄРДР 07 лютого 2014 року, заявник ПАТ «Альфа-Банк», правова кваліфікація ч. 2 ст. 190 КК України; преамбула: ОСОБА_2 , 08 липня 2013 року, приблизно о 15:26, знаходячись у відділенні ПАТ «Альфа-Банк», з метою заволодіння чужим майном шляхом обману, представившись ОСОБА_1 , під виглядом отримання кредиту оформив в ПАТ «Альфа-Банк» кредитний договір № 500389217 на суму 55400 грн., відкривши на ім`я ОСОБА_1 особистий картковий рахунок та отримав пластикову картку для отримання кредитних коштів. Цього ж дня ПАТ «Альфа-Банк» перерахував кредитні кошти в сумі 50000 грн. на кредитний рахунок, а також сплатив за поліс страхування позичальника ПрАТ «Альфа Страхування» 5400 грн. В подальшому ОСОБА_2 з використанням пластикової картки здійснив транзакцію по зняттю коштів готівкою у сумі 50000 грн., а всього ОСОБА_2 заволодів чужим майном, яке належить ПАТ «Альфа-Банк», шляхом обману на загальну суму 55400 грн. Особа, яку повідомлено про підозру: ОСОБА_2 .

Також судом встановлено, що рішенням Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 11 березня 2014 року в справі № 431-9/337/14 за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 500389217 від 08 липня 2013 року позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором 55400 грн., по відсотках 4147,53 грн., по комісії 4520,64 грн., штраф 3100 грн. та судові витрати 400 грн. (а. с. 10 - 11 т. 1).

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 серпня 2014 року видано ПАТ «Альфа-Банк» виконавчий лист на підставі рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 11 березня 2014 року в справі № 431-9/337/14 (а. с. 12 т. 1).

На а. с. 27 - 33, 152 - 168 т. 1 знаходиться копія висновку експерта НДЕКЦ при ГУМВС України в м. Києві від 16 квітня 2014 року, складеного в кримінальному провадженні № 0000471, згідно якого досліджувані рукописні тексти в документах, наданих при оформленні кредитного договору № 500389217, у кредитному договорі № № 500389217 та супровідних документах виконані від імені ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

На а. с. 34 - 36, 112 - 117 т. 1 знаходиться копія повідомлення від 29 квітня 2014 року про зміну раніше повідомленої підозри ОСОБА_2 , згідно якого встановлено достатньо доказів для підозри ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України. На а. с. 38 - 41, 118 - 127 т. 1 знаходяться копії постанов від 25 травня 2014 року про оголошення підозрюваного ОСОБА_2 в розшук та про зупинення досудового розслідування.

На а. с. 15 т. 1 знаходиться копія листа Оболонського РУ ГУНП в м. Києві від 09 липня 2019 року на ім`я представника ОСОБА_1 , яким на адвокатський запит повідомлено, що у відділі перебувають матеріали досудового розслідування стосовно заяви ОСОБА_1 щодо виявлення відсутності паспорта, внесені до ЄРДР за № 0005813 від 19 квітня 2013 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України; станом на 30 квітня 2013 року матеріали кримінального провадження були закриті слідчим на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

На а. с. 17 т. 1 знаходиться копія заяви ОСОБА_1 на ім`я Печерського УП ГУНП в м. Києві від 27 липня 2019 року про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження № 0000471 від 07 лютого 2014 року, в якому він є потерпілим.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) зроблено висновки про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 просив визнати недійсним кредитний договір з тих підстав, що оспорюваний договір він не підписував та не укладав.

Суд першої інстанції зробив висновок, що оскільки оспорюваний договір підписаний не позивачем, а іншою особою з наслідуванням його підпису, тому правочин не відповідає вимогам, які встановлюються до письмової формі правочину, та підлягає визнанню недійсним.

Так судом першої інстанції безспірно встановлено, що оспорюваний позивачем кредитний договір позивач не підписував, а відтак не укладав. Дані висновки суду першої інстанції ґрунтуються на матеріалах справи і є правильними.

Разом із тим, висновки суду першої інстанції про визнання недійсним договору зроблені без врахування правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду зробила висновки, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний судом недійсним. Такий спосіб захисту як визнання правочину неукладеним не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання самостійного позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Ці висновки підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21), яка не встановила підстав для відступу від зазначених висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) викладено такі висновки, які підлягають врахуванню.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частини друга статті 207 ЦК України).

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України, волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

У тому випадку коли сторона не виявляла своєї волі до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тоді правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Законодавець за загальним правилом, викладеним у статті 218 ЦК України, не передбачає наслідків у виді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо простої письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна зі сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків).

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) зроблено висновок про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

У справі, що переглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсним кредитного договору, яку аргументував тим, що він цей договір не підписував, не укладав. Тоді як за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21), такий спосіб захисту не передбачений законодавством, тобто не є правомірним способом захисту, та не є ефективним, чого суд першої інстанції не врахував.

У разі заперечення самого факту укладення правочину, тобто факту підписання договору та його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору, зокрема про стягнення заборгованості за кредитним договором, шляхом викладення відповідного висновку про неукладення оспорюваного договору у мотивувальній частині відповідного судового рішення.

У справі, що переглядається, судом встановлено, що відповідно до рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 11 березня 2014 року було задоволено позов ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 та стягнуто з нього на користь банку заборгованість за кредитним договором від 08 липня 2013 року, а саме за кредитом 55400 грн., по відсотках 4147,53 грн., по комісії 4520,64 грн., штраф 3100 грн., і вказане рішення ОСОБА_1 не оскаржене.

Крім того, ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 серпня 2014 року задоволено заяву ПАТ «Альфа-Банк» про видачу виконавчого листа на примусове стягнення рішення третейського суду, видано ПАТ «Альфа-Банк» виконавчий лист на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 11 березня 2014 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) за позовом про визнання договору поруки припиненим зроблено висновки, що «задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, яка вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи - боржника у відповідних правовідносинах - є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, тоді для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тож звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, оскільки вирішення цього спору приведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся із зазначеним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно, після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив, і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту».

Також у наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності судового рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної судом справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення виключно з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення Європейського суду з прав людини від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» Svetlana Naumenko v. Ukraine, заява № 41984/98).

Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (провадження № 14-143цс20), в якій також зазначено, що згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути саму потребу у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

З урахуванням викладеного після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів та вирішення цього спору позичальник не може окремо ініціювати спір про визнання кредитного договору недійсним (неукладеним). Такий окремий позов не є належною формою (способом) захисту, а тому його не можна задовольнити. Наявність у позичальника відповідного боргу чи брак такого, як і відсутність підстав для нарахування заборгованості, є предметом доказування у спорі про стягнення коштів. Оскільки кредитор ініціював вирішення такого спору, позичальник міг ефективно захистити своє право саме під час розгляду справи № 431-9/337/14, заперечуючи проти позову з тих підстав, що він не підписував та не укладав кредитний договір.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_1 , не врахував, що в спорі про стягнення заборгованості за оспорюваним договором ОСОБА_1 не довів, що цей договір він не підписував та не виконував, обраний позивачем такий спосіб захисту, як визнання недійсним неукладеного (непідписаного) договору в окремому спорі, ініційованому після набрання чинності судовим рішенням про стягнення заборгованості за кредитним договором, є неефективним, суперечить принципам процесуальної економії та юридичної визначеності, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) та від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (провадження № 14-143цс20).

Враховуючи, що апеляційний суд приходить до висновку про обрання позивачем помилкового способу захисту, який не установлений законом та є неефективним, що є самостійною підставою для відмови в позові, тому немає потреби оцінювати інші доводи апеляційної скарги щодо пред`явлення позову до неналежного відповідача, яким мав бути ТОВ «Дата майнінг груп», до якого перейшло право вимоги за договором факторингу від 08 грудня 2014 року, а також щодо пред`явлення позову з пропуском строку позовної давності, який розпочався, на думку відповідача, щонайменше у 2014 році.

Апеляційним судом встановлено, що висновки суду першої інстанції щодо задоволення позову про визнання недійсним кредитного договору, пред`явленого з підстав непідписання договору, суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21), згідно з якими обраний позивачем спосіб захисту не є способом захисту, установленим законом, що є підставою для відмови в позові.

Під час вирішення даного спору апеляційним судом також враховано правові висновки, викладені Верховним Судом в постанові від 16 листопада 2022 року в справі № 461/4145/19 (провадження № 61-774св22).

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з позивача на користь відповідача судові витрати в розмірі 1261 грн., понесені ним за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити ОСОБА_1 в позові до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (м. Київ вул. Велика Васильківська ) судові витрати в розмірі 1261 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 січня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.