Номер провадження: 22-ц/813/1131/23
Справа № 522/1087/17
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництва, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Чернявської Л.М. 16 березня 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив: визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об`єкт незавершеного будівництва квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 84,42 кв.м. з готовністю до експлуатації 100 %; здійснити розподіл майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_1 право на 1/2 частини об`єкту незавершеного будівництва - квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 84,42 кв.м., з готовністю до експлуатації 100 %, з правом подальшої реєстрації в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що за період перебування сторін у шлюбі з 31.08.2002 року по 10.02.2012 року, в інтересах сім`ї ОСОБА_2 уклала з дочірнім підприємством «Дирекція верстатобуд», в особі директора ОСОБА_3 договір купівлі - продажу цінних паперів в процесі розміщення від 15.09.2006 року № 5/1/58, згідно з яким емітент зобов`язався продати, а покупець зобов`язався прийняти у власність та оплати вартість повного пакету облігації емітента в процесі їх розміщення відповідно до умов випуску. А також, емітент зобов`язався здійснити резервування приміщення (квартири) АДРЕСА_2 (будівельна адреса) після сплати 30% до повного пакету облігацій. За результатом повної сплати повного пакету облігацій у кількості 8442 шт., номінальною вартістю 52,00 грн., було видано сертифікат облігацій серії А № 7 з кодом випуску цінних паперів UA 150527BA04, згідно якого ОСОБА_2 , набула у власність пакет цільових облігацій під житло загальною вартістю 626396,40 грн. 23.03.2012 року ОСОБА_2 прийняла від «Дирекція верстатобуд» у власність трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 , який мав готовність будівництва 100 % та готовий до прийняття його в експлуатацію.

Позивач вважав, що за результатом придбання усіх облігацій за договором №5/1/58 від 15.09.2006 року відповідач набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Проте, внаслідок свідомого ухилення відповідачки від реєстрації свого права власності на кв. АДРЕСА_1 , свідоцтво про право власності на вказану квартиру нею не отримане, а державна реєстрація не проведена, а відтак, офіційно право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 не зареєстроване.

При цьому, ОСОБА_1 зазначав, що за кредитним договором від 14.09.2006 року № 1863-08 ПОУ Н він отримав від АКІБ «УкрСиббанк» кредит в розмірі 105000,00 доларів США, (що дорівнює 530250 грн. за курсом, що діяв на той час) із цільовим призначенням кредиту: для придбання квартири в будинку по АДРЕСА_4 , що на його думку, свідчить про набуття спірної квартири відповідачем фактично за кошти ОСОБА_1 . Однак, не реєстрація права власності ОСОБА_2 на вказану квартиру унеможливлює наразі її поділ між подружжям як об`єкта спільної сумісної власності, а тому позивач змушений був звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обгрунтовані тим, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому, суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.08.2002 року по 1.02.2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі.

Під час шлюбу, згідно договору № 5/1/58 купівлі-продажу цінних паперів від 1.09.2006 року, укладеного з ДП «Дирекція верстатобуд», ОСОБА_2 придбала у власність пакет цільових облігацій під житло, загальною вартістю 626396,40 грн.

15.09.2006 року між ОСОБА_2 та ДП «Дирекція верстатобуд» був укладений договір резервування приміщення, відповідно умов якого ДП «Дирекція верстатобуд» зобов`язалось здійснити резервування трьохкімнатної квартири під будівельним АДРЕСА_5 .

Згідно акту прийому-передачі від 23.03.2012 року ОСОБА_2 прийняла від ДП «Дирекція верстатобуд» у власність трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

Згідно даних ДП «Дирекція верстатобуд», ОСОБА_2 були внесені грошові кошти згідно договору № 5/1/58 від 15.09.2006 року наступним чином: прибутковий касовий ордер № 550 від 15.09.2006 року 363283,20 грн.; прибутковий касовий ордер № 692 від 17.11.2006 року 131556,60 грн.; прибутковий касовий ордер № 25 від 19.01.2007 року 131556,60 грн.; прибутковий касовий ордер № 13 від 23.03.2012 року 13207,60 грн.

Зі змісту кредитного договору № 1863-08 ПОУ Н від 14.09.2006 року вбачається, що ОСОБА_1 отримав від АКІБ «УкрСиббанк» кредит в розмірі 105000,00 доларів США для придбання квартири по АДРЕСА_6 (п. 1.3.4 договору).

У 2013 році ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати спільним сумісним майном подружжя квартиру АДРЕСА_1 та нежитлову будівлю по АДРЕСА_7 , які придбані у їх сумісному шлюбі, власність на які оформлена за відповідачкою, та поділити це майно по 1/2 частині кожному.

Іллічівський міський суд Одеської області рішенням від 28 квітня 2015 року у справі №1511/3716/2012 позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив: визнав квартиру АДРЕСА_1 та нежитловий будинок (офісні приміщення) АДРЕСА_8 , спільною сумісною власністю подружжя; визнав за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на зазначену квартиру, по 1/2 частині за кожним; стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 млн. 191 тис. 525 грн. 97 коп. вартості 1/2 частини нежитлового будинку (офісні приміщення); залишив без задоволення позовні вимоги ОСОБА_4 .

Апеляційний суд Одеської області 16.10.2015 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28.04.2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасував та ухвалив в цій частині нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 апеляційний суд, з яким погодився і суд касаційної інстанції, виходив з того, що законом не передбачена можливість визнання права власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва за рішенням суду, якщо таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законом порядку. Оскільки свідоцтво про право власності на спірне майно ОСОБА_2 не отримала, державна реєстрація права власності спірного майна не проведена, а відтак, право власності на спірну квартиру в останньої не виникло. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення половини вартості офісних приміщень, апеляційний суд дійшов висновку, що ці приміщення були придбані відповідачкою як фізичною особою-підприємцем для здійснення підприємницької діяльності за особисті кошти і є її особистою приватною власністю.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 23.03.2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилила, рішення апеляційного суду Одеської області від 16.10.2015 року залишила без змін.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 посилається на те, що внаслідок свідомого ухилення відповідачки від реєстрації свого права власності на кв. АДРЕСА_1 , свідоцтво про право власності на вказану квартиру нею до цих пір не отримане, державна реєстрація не проведена, а офіційно право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 не зареєстроване.

При цьому, ОСОБА_1 зазначає, що оскільки кошти на придбання вказаної квартири, ним отримані в кредит від АКІБ «УкрСиббанк», то він має право на 1/2 частину даного об`єкту незавершеного будівництва, однак, відсутність реєстрації права власності ОСОБА_2 на вказану квартиру унеможливлює наразі її поділ між подружжям як об`єкта спільної сумісної власності, а тому позивач змушений звернутися до суду із даним позовом.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 у своєму позові просив визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об`єкт незавершеного будівництва кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 84,42 кв.м. з готовністю до експлуатації 100 %; здійснити розподіл майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_1 право на 1/2 частини об`єкту незавершеного будівництва кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 84,42 кв.м., з готовністю до експлуатації 100 %.

Як вказувалось вище, сторони перебували у шлюбі з 31.08.2002 року по 10.02.2012 року.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно частини першої статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно частини першої статті 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Згідно частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування презумпції спільності майна, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

У даному випадку, відповідачем ОСОБА_2 не спростовано той факт, що спірна кв. АДРЕСА_1 , яка є об`єктом незавершеного будівництва, - є майном, що було набуто сторонами під час шлюбу.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351 ЦК України), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883 ЦК України), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, необхідно визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду, оскільки її фізичне створення розпочато, однак не завершено.

Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового приміщення після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Однак до цього, не будучи житловим приміщенням з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували нерухоме майно, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або, з урахуванням конкретних обставин, залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Такі правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 07.09.2016 року у справі № 6-47цс16 та у постановах Верховного Суду від 03.12.2018 року у справі № 525/511/16-ц (провадження № 61-32375св18), від 11.09.2019 року у справі № 158/2404/13-ц (провадження № 61-21466св18), від 12.02.2020 року у справі № 488/3103/17-ц (провадження № 61-12010св19), від 18.08.2021 року у справі № 359/3859/17 (провадження № 61-437св20).

У справі, що переглядається, матеріалами справи встановлено та не заперечується сторонами, що готовність до експлуатації спірної квартири складає 100%.

Виходячи з того, що об`єкт незавершеного будівництва кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 84,42 кв.м. з готовністю до експлуатації 100 %, готова до експлуатації, будівництво будинку, у якому знаходиться квартира, закінчене, квартира експлуатується за своїм функціональним призначенням, однак право власності на неї не оформлюється з волі відповідача, що позбавляє позивача можливості реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу майна, - то колегія суддів доходить до висновку про наявність правових підстав для визнання спірного об`єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю сторін із визначенням їх часток у праві спільної сумісної власності.

Що стосується вимог позовної заяви ОСОБА_2 про забезпечення його права на подальшу реєстрацію частки нерухомого майна в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, то вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Положенням статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Колегія суддів зауважує, що судовому захисту підлягає тільки порушене право, і таке порушення прав позивача повинне мати очевидний та об`єктивний характер, але у даному випадку, ОСОБА_1 не доведено порушення свого права на реєстрацію частки нерухомого майна в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Що стосується заявлених відповідачем ОСОБА_2 наслідків спливу строку позовної давності у справі, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Однак, положеннями ч. ч. 2,3 ст. 264 ЦК України встановлено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З матеріалів справи вбачається, що шлюб між сторонами був розірваний рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.02.2012 року, яке набрало законної сили 21 лютого 2012 року, і з цієї дати починається відлік строку позовної давності за вимогами про поділ майна подружжя.

Однак, у 2013 році ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_2 про визнання спільним сумісним майном подружжя кв. АДРЕСА_1 та нежитлову будівлю по АДРЕСА_7 , та поділ цього майна по 1/2 частині кожному.

Таким чином, пред`явлення такого позову перервало перебіг строку позовної давності за вимогами про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Після постановлення колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвали від 23 березня 2016 року, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 було відхилено, а рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2015 року (яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено) залишено без змін, 18 січня 2017 року позивач звернувся до суду першої інстанції із даним позовом, тобто, таке звернення відбулось у межах трирічного строку позовної давності.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Крім того, згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, - на відповідача.

У зв`язку із наведеним, колегія суддів доходить до висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у справі в сумі 7000 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництва задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об`єкт незавершеного будівництва квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 84,42 кв.м. з готовністю до експлуатації 100 %.

Визнати за ОСОБА_1 право на 1/2 частини об`єкту незавершеного будівництва - квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 84,42 кв.м., з готовністю до експлуатації 100 %.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у справі в розмірі 7 000 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 03 квітня 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе