Справа № 752/8142/21 Головуючий 1 інстанція- Шевченко Т.М.
Провадження № 22-ц/824/3897/2023 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 квітня 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 10 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Друга Київська державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру,

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернуласядо суду із вказаним позовом,який мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 . У зв?язку із перебуванням на стаціонарному лікуванні вона була позбавлена можливості для звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька у визначений законом шестимісячний термін.

12 березня 2021 року вона звернулася до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою, в якій просила видати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_3 , однак отримала відмову з огляду на видачу 11 грудня 2009 року свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька на ім?я ОСОБА_2 та відсутність підстав для вчинення нотаріальної дії на її користь. Вважає, що вона пропустила строк прийняття спадщини після смерті батька з поважних причин, оскільки у неї були наявні психологічні проблеми із здоров?ям, з огляду на що вона перебувала на стаціонарному лікуванні, та у такому стані, що не розуміла наслідків своїх дій, що на її думку є поважною причиною для поновлення судом строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька. У зв`язку з наведеним, посилаючись на поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини після смерті батька, просила визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Києві, протягом трьох місяців з дня набрання рішенням суду законної сили та визнати недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 , видане 11 нрудня 2009 року Другою київською державною нотаріальною конторою на ім?я відполвідачки ОСОБА_2

- 2 -

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 10 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким її вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на неповне та неправильне дослідження судом доказів по справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована хибністю висновків суду першої інстанції щодо відсутності доказів, які б свідчили про існування обставин, що унеможливлювали б звернення ОСОБА_1 до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини у період із 29 липня по 28 серпня 2009 року. Суд не врахував характер її захворювання, а саме перебування на лікуванні у Київській міській психоневрологічній лікарні № 2 з діагнозом депресивний невроз, виражений антено-депресивний синдром, біполярний афективний розлад депресивний тип, стійкий тривожно-депресивний синдром. Той факт, що в шестимісячний період позивачка між двома госпіталізаціями перебувала вдома два місяці не означає її повного вилікування, а послідуюча її госпіталізація це підтверджує. Наведене на думку скаржниці свідчить про наявність поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини.

Відповідачка ОСОБА_2 в особі представника адвоката Ніколаєнка М.В. подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції представник позивачки адвокатка Кормушина О.І. апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати оскаржуване рішення Голосіївського районного суду м.Києва як незаконне.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Ніколаєнко М.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Третя особа Друга Київська державна нотаріальна контора про розгляд справи повідомлена, не з`явилася, причин неявки не повідомила, що відповдіно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову щодо визначення додаткового строку для прийняття спадщини, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивачка не надала доказів про поважність причин пропуску строку прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 та відсутністю підстав для визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини.

При цьому суд врахував те, що у період із 29 липня по 28 серпня 2009 року позивачка перебувала вдома і мала можливість звернутися до нотаріуса.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюєься строк у шість

- 3 -

місяців з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Аналіз даних норм дає підстави для висновку, що підставою для визначення судом додаткового строку для подання заяви є виключно наявність поважних причин, тобто таких, які безумовно унеможливлювали вчинення особою дій по прийняттю спадщини. Дані причини та обставини мають існувати об`єктивно, тобто незалежно від особистих уявлень чи сприйняття певних фактів спадкоємцем.

Аналогічні роз`яснення містить п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України року «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, де зазначено, що, вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, незнання норм закону, тощо, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Такий правовий висновок сформований у цілому ряді постанов Верховного Суду України і Верховного Суду та є усталеним, зокрема у постановах: від 04 листопада 2015 року 6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 та інших.

Згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 є донькою ОСОБА_3 .

0 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

09 липня 2009 року Другою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу щодо майна померлого ОСОБА_3 за заявою відповідачки ОСОБА_2

11 грудня 2009 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім?я відповідачки ОСОБА_2 , яка є спадкоємицею померлого за законом, на спадкове майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 .

12 березня 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою, в якій просила видати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_3

12 березня 2021 року Другою державною нотаріальною конторою видано довідку ОСОБА_1 , в якій повідомлено про видачу 11 грудня 2009 року свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 на ім?я ОСОБА_2 та відсутність підстав для вчинення нотаріальної дії на користь ОСОБА_1 .

Окрім того, судом встановлено, що протягом шести місяців після відкриття спадщини позивачка двічі, а саме в період із 10 вересня по 29 липня 2009 року та із 29 вересня по 23 грудня 2009 року перебувала на стаціонарному лікуванні в Київській міській психоневрологічній лікарні № 2.

Також, встановлено, що позивачка як спадкоємець першої черги за законом у встановлений законом шестимісячний строк спадщину не прийняла, належних та допустимих доказів про поважність причин пропуску строку прийняття спадщини суду не

- 4 -

надала.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2021 року у справі № 369/6254/19-ц, оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Факт перебування на лікуванні в закладі охорони здоров`я у всіх випадках не може вважатися безумовною підставою для визначення додаткового строку. Важливими у цьому аспекті є тривалість стаціонарного лікування та ступінь захворювання.

З урахуванням встановлених судом обставин щодо відсутності поважних причин пропуску позивачкою строку для прийняття спадщини, суд обгрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини після смерті батька, оскільки суд не врахував характер її захворювання, а саме перебування на лікуванні у Київській міській психоневрологічній лікарні № 2 з діагнозом депресивний невроз, виражений антено-депресивний синдром, біполярний афективний розлад депресивний тип, стійкий тривожно-депресивний синдром, а той факт, що в шестимісячний період позивачка між двома госпіталізаціями перебувала вдома 1 місяць і 28 днів не означає її повного вилікування, а послідуюча її госпіталізація це підтверджує, колегія суддів відхиляє як такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини.

Судом вірно встановлено, що позивачка протягом двох місяців не перебувала на лікуванні, знаходилася вдома, а відтак мала можливість за добросовісного та розумного виконання своїх цивільних парв і обов`язків подати заяву про прийняття спадщини.

Будь-яких доказів про наявність існування у період із 29 липня по 28 серпня 2009 року об`єктивних причин,які б безумовно унеможливлювали вчинення нею дій по прийняттю спадщини не надала і такі у справі відсутні.

При цьому посилання скаржниці на те, що у цей період вона не повністю вилікувалася необгрунтовані і спростовуються медичною документацією, згідно якої вона виписана додому.

Відхиляючи апеляційну скаргу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦПК України).

Тлумачення як ст.3 ЦПК України загалом, так і п.6 ст.3 ЦПК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відторгає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.

Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і

- 5 -

повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Саме тому у конкретних правовідносинах, зокрема щодо поновлення договору оренди землі на підставі статті 33 Закону України «Про оренду землі», добросовісність орендодавця по суті становить гарантію дотримання прав менш захищеної сторони, якою у спірних правовідносинах є орендар (постанова Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17).

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.

Доктрина venire contra factumproprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «nonconcedit venire contrafactum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factumproprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній

- 6 -

діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Така правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 та постановах Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 520/13586/18, від 04 вересня 2020 року у справі № 311/2145/19-ц.

В даній справі встановлено, що батько позивачки помер 09 червня2009 року, проте із відповідною заявою вона звернулася лише 12 березня 2021 року, тобто через 12 років після смерті батька.

Протягом усього цього тривалого часу вона не вчиняла дій щодо прийняття спадщини і не навела ні мотивів, ні аргументів про наявність об`єктивних перешкод у звернення до нотаріуса вже після шестимісячного строку протягом тривалого часу.

З огляду на матеріаліи справи, колегія суддів прийшла до висновку, що подання позову свідчить про зловживання правом, оскільки позивачка має право на звернення до суду для встановлення строку для прийняття спадщини і оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) із грудня 2009 року, проте близько 12 років не вчиняла жодних дій для реалізації своїх прав, тобто, своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на прийняття спадщини, а відтак вона пов`язана такою своєю поведінкою і не вправі її змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення прийняття спадщини відповідачкою та її прав на спадщину суперечитиме попередній поведінці позивачки і має призводити до припинення зазначеного права.

Схожа за змістом правова позиція викладена у спадкових правовідносинах Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц, де міститься висновок, що якщо особа, яка має право на оспорення свідоцтва про спадщину, висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати це право, вона є пов`язана своїм рішенням і не може згодом його змінити. Якщо подальші спроби оспорити спадщину суперечитимуть попередній поведінці, втрачається право на оскарження. Спадкоємець не має права вимагати визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, якщо сам спадкодавець, який мав право на оспорення: написавши заяву про відмову від спадщини, прямо висловив, що не буде реалізовувати своє право на оспорення; підтверджував відмову від права тривалою поведінкою - протягом років не оспорював свідоцтво про право на спадщину.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обгрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення

- 7 -

колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 10 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: