н/п 2/490/136/2022 Справа № 490/737/21
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2023 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Позднякову Є.В., без участі сторні та їх представників ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа -орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради про участь батька у вихованні дитини, -

ВСТАНОВИВ:

01.02.2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про усунення перекшкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з неповнолітньою донькою , в якому просить зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкоди у спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визначити йому такі способи участі у спілкуванні та вихованні з малолітньою донькою : протягом перших 6-ти місяців кожної суботи побачення з 14 до 17 години, протягом наступних 6-ти місяців побачення з донькою кожної першої та третьої п`ятниці з 18 години до 18 годин суботи з правом ночівлі та вивезення доньки за місцем його проживання у с.Возсіятське Вознесенського району Миколаївської області ; протягом року під час шкільних канікул можливість спільного відпочинку з донькою як за місцем його проживання, так і за місцем знаходження будинків відпочинку, санаторіїів тощо - кожного року.

В обгрунтування позову посилається на те, що позивачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з донькою, не надає можливості зустрічей та спілкування з донькою, перешкоджає всякому контакту з дитиною, що є грубим порушенням не тільки його прав, але і інтересів їх спільної доньки. Після припинення шлюбних відносин в 2012 році відповідачка забрала дитину та переїхала до своїх батьків, він довгий час не міг знайти місце перебування дитини.

Він вимушений був звертатися до органів поліції за розшуком дитини і 17.09.2020 року Єланецьким ВП Новоодеського відділу ГКНП в Миколаївській області йому повідомили, що донька проживає в м.Миколаєві. Далі через навчальні заклади він за допомогою свого адвокатат встановив місце навчання дитини - в ЗОШ № 51 та місце її проживання.

Також він звертався з заявою про врегулювання вказаного питання до органу опіки та піклування Єланецької районної державної адміністрації Миколаївської області, де йому було запропоновано звернутися до відповідного органу за місцем проживання дитини.

Він працює пацічником, офіційно зареєстрований в організації пасічників Єланецького району Миколаївської області , має позитивні характеристики, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, має великий будинок, де проживає разом зі своїми батьками.

Він дуже сумує за донькою, оскільки відповідачка фактично позбавила його будь-якої можливості приймати участь у житті доньки, позбавила можливості спілкування взагалі, в зв`язку з чим він вишений звернутися до суду за захистом своїх батьківських прав.

При цьому зазначає, що не заперечує, що донька не має до нього прихильності, адже не пам`ятає його. Проте, враховуючи її вік та налаштування матері до нього, оскільки у них дійсно неприязнені стосунки, проте які жодним чином не повинні впливати на розвиток та стан дитини, пслікувння з донькою у присутності матері не призведе до відновлення теплих стосунків між дитиною та батьком та не забезпечить дитині нормального психологічного стану під час таких зустрічей.

В квітні 2021 року надійшов відзив на позов від відповідачки, в якій зазначено про безпідставність позовних вимог та виклдаення в позові неправдивих обставин. Зазначає, що вони фактично з позивачем розійшлися одразу після пологів, він все робив, щоб їх сім`я розпаласяі врона переїхала до своїх батьків. Він не забрав її навіть з пологового будинку, в подальшому ні він, ні його батьки ніколи не цікавилися долею дитини. При розлученні його повністю влаштовувало, що дитини буде проживати з матір`ю. вона ніколи не отримувала від нього та його батьків жодлної допомоги на дитину, вона начеб-то забули про їх існування. Такий стан її влаштовував, вона нічого не хотіла від колишньього чоловіка, а даонька була занадто мала, щоб цікавитися, де її батько. З вересня 2015 році вони стала проживати однією сім`єю з ОСОБА_4 , з яким 21.11.2015 року вона уклала шлюб, переїхали вони до ОСОБА_5 , донька почала відвідувати дошкільний навчальний заклад у миколаєві. У вересні 2019 року Ліана пішла у перший клас ЗОШ №51, де навчається по теперішній час. Донька не знає свого біологічного батька, зве батьком вітчима, з яким у неї склалаися близькі довірливі родинні стосунки . Донька не занє батька не тому, що від неї хтось його приховував, а тому, що він сам ніколи не з`являся у житті доньки та не цікавився її життям. В вересні 2020 року її чоловік ОСОБА_4 звертався до службиу справах дітей з заявою про наданя висносвку на усиновлення доньки, проте йому відмовили, оскільки була потрібна згода біологічного батька. Саме тоді позивач і почав протидію усиновленню Ліани вітчимом з невідомих їй причин. Адже з квітня 2012 по осінь 2020 року позивача взагалі не було в їх житті, він жодного разу не надав матеріальної допомги, не подарив жодного подарунка донці, не привітав з днем народження. Позивач зазначає, що не міг розшукати доньку, проте сам зазначає, що вперше звернувся до поліції лише у вересні 2020 року, тобто до цього часу доля дитини його не цікавила. Він знав, де проживають її батьки, проте жодного разу не приїхдив до них запитати про долю дитини та її місцезнаходження. Він всі роки не мав намір спілкуватися з дитиною у будь-який спосіб, отже не було і підстав чинити йому перешкоди у цьому. Вона заснувала іншу сім`ю і дитина знає та сприймає лише одного батька - вітчима, який виховує її з трирічного віку. Вона намагалася пояснити дитині про її біологічного батька, проте донька не бажає з ним знайомитися та спілкуватися з ним, а примушувати дитину вона не бажає. Натомість позивач фактично відмовився від дитини і ніяким чином не мав наміру з нею спілкуватися та брати участь у її вихованні протягом всього життя дитини. Він ніколи не звертався до неї з пропозиціями щодо встанволення порядку побачень з дитиною, про його бажання вона вперше почула при отриманні позовної заяви. Позивач не довів, що вона взагалі кодлись чинила йому перешкоди у спілкуванні з дитиною. Також вона ен впевнена , що така несподівана поява в житті доньки невідомого для неї дядька та його батьків не вплине на її психічний стан, оскільки дитина позивача не пам`ятає і вважає батьком іншу людину. Тож виховання та спілкування з дитиною через 8 років не будуть відповідати найкращим інтересам дитини, що основним предметом піклування як батькіВ, так і держави.

В квітні 2021 року надійшла відповідь на відзив від позивача, в якій він зазначає, що весь цей час цікавився життям доньки, збираючи відомості про неї через спільних знайомих. Відповідачка через свої неприязнене відношення до нього весь цей час намагалася викреслити його зі свого житті. Він не відмовляється від виконання своїх батьківських обов`язків , і так втратив багато часу і сподівається, що відповідачка не буде чинити перешкоди , щоб він почав спілкування з донькою.

Справа перебувала в провадженні судді Центрального районного суду м.Миколаєва Саламатіна О.В. з 04.02.2022 року, ухвалою суду від 16.02.2021 року відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 27 липня 2021 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Балабана В.П. про виклик свідків - задоволено. Викликати для допиту в судовому засіданні свідків - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Клопотання представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Труба К.Б. про витребування доказів та виклик до суду та допит в якості свідків - задоволено.

Витребуватитакі докази: з Головного управління ДФС у Миколаївській області (54001, м. Миколаїв, вул. Лягіна, 6) інформацію про доходи ОСОБА_1 за 2020-2021 роки, а також інформацію чи має зареєстрованих найманих працівників ФОП ОСОБА_8 - чи є наймані працівники, з якого часу і хто саме.

Викликати для допиту в судовому засіданні свідків - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Залучено Виконавчий комітет Миколаївської міської ради в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі .

Ухвалою суду від 25.01.2022 закрито підготовче провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Орган опіки і піклування адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради та Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради та призначено справу до судового розгляду по суті .

Розпорядженням в.о. керівника апарату суду № 396 від 06.06.2022 року "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи" здійснено повторний автоматизований розподіл справи в зв`язку з :Увільнення від виконання обов`язків судді Центрального районного суду м.Миколаєва Саламатіна О.В. на час мобілізації.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 07.06.2022 року визначеного головуючого суддю Гуденко О.А.

В зв`язкуз особливостями роботи суду у воєнний час справа передана судді Гуденко О.А. 29.06.2022 року.

Ухвалою судді Гуденко О.А, від 05.07.2022 року прийнято позовну заяву до свого провадження та призначено судове засідання .

Судові засідання з розгляду справи по суті неодноразово відкладалися за клопотаннм представника відповідача в зв`язку з неможливістю прибути до суду через введення в Україні воєнного стану.

В судові засідання з розгляду справи по суті позивач не з`явився , повідомлявся судом належним чином. Представник позивача адвокат Балабан В.П. надав суду заяву в останнє судове засіданняпро розгляд справи у відсутність сторони позивача, просив про задволення позову з викладених в ньому підстав.

В судові засідання з розгляду справи по суті відповідачка не з`явилася , повідомлялася судом належним чином. Представник відповідача адвокат Труба К.В. надала суду заяву в останнє судове засіданняпро розгляд справи у відсутність сторони відповідача. Заперечувала проти задоволення позовув повному обсязі з урахуванням пояснень, виклданих у відзиві. Зазначила, що дитині вже 10 років і навіть за два роки перебування справи у суді позивач , знаючи місце проживання та навчання доньки, так і не вичнив жождних дій , щоб зустрітися та поговорити з донькою. За 11 місяців війни позивач також жодного разу не зателефонував та не поцікавився долею дитини. Донька вже доросла і питає, чому позивач, який звернувся до суду і так хоче з нею спілкуватися, так за два роки не прийшов до неї поговорити та побачитися. Дитина не бажає спілкуватися з позивачем та вважає своїм батьком вітчима і не бажає мати ще одного батька.

Представник органу опіки та піклування в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, підтримала викладене у висновку.

Явку свідків у судове засідання сторни не забезпечили, отже допит свідків судом не проводився.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши викладені обставини наявними доказами, суд приходить до наступного.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_13 .

Рішенням від 24.10.2013 року Єланецького районного суду Миколаївської області, справа № 476/1021/13-ц , шлюб між сторонами, зареєстрований 19.12.2011 року, розірвано. Доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено на вихованні матері.

ОСОБА_13 21.11.2015 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 та змінила прізвище на ОСОБА_14 .

Сторонами не оспорюється , що дитина на теперішній час проживає разом з матір`ю за адресою АДРЕСА_1 та вітчимом ОСОБА_4 .

Дитина навчається в Миколаївській ЗОШ № 51.

Матеріалами спрвапи підтверджується, що під час навчання дитини у дошкільних навчальних закладах та початкових класах шкоди - батько не приймав участь у вихованні дитини.

Позивач проживає в с.Возсіятське, Єланецького району Миколаївської області разом зі своїми батьками, офіційно не працює, за місцем проживання характеризується позитивно, має належні матеріально-побутові умови.

Матеріалами справи підтверджується , що позивач звертався з заявою про визначення порядку побачень з дитиною 16.09.2020 року до Єланецької РДА Миколаївської області, де йому було роз`яснено порядок звернення до повноваженого органу опіки та піклування.

Згідно Висновку від 15.122021 року виконкому ММР "Про визначення порядку участі батька ОСОБА_1 у вихованні доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 " -вважає за доцільне визначити порядок участі батька у вихованні дитини ОСОБА_3 , надавши йому можливість спілкування батька з донькою кожної суботи з 10.0 годин до 17.00 годин без присутності матері, враховуючи бажання та інтереси дитини.

16 червня 2021 року органом опіки та піклування була нада інформація, що під час відвідування родини ОСОБА_3 фахівцями Миколаївського міського Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді 31.03.2021 року встановлено, що у дитини є все необхідне для розвитку та побуту, мати належним чином виконує свої батьківськи обов`язки .Зі слів ОСОБА_2 , вона проти спілкування доньки з батьком, оскільки то від народження дитини не приймав участі у її вихованні. З ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , були проведені психологічні консультації щодо відповідального ставлення до виконання батьківських обов`язків та щодо особливостей сприйняття необхідної інформації щодо її батька дитини. В подальшому ОСОБА_2 , на консультації не приходила, на телефонні дзвінки перестала відповідати, від подальшої роботи з психологом Центру відмовилася.

Також позивачем не заперечувався той факт, що він не спілкувався та не бачився з донькою приблизно з 2013 року і по теперішній час.

Статтями 12,81 ЦПК Українивизначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNTv. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHURv. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною.

При вирішенні таких спорів судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, § 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний приймати участь в її вихованні та має право та особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та приймати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Якщо той із батьків, із ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, в спілкуванні з дитиною та в її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (частини перша, друга статті 159 СК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні й мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною, та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Згідно частини четвертої та п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначав, що відповідачка відмовляється надавати йому можливість у побаченнях з дитиною.

З наданих суду пояснень представника відповідача та доданих матеріалів вбачається, що відповідачка на теперішній час дійсно заперечує проти спілкування батька з донькою ОСОБА_15 , мотивуючи це тим, що дитина його не пам`ятає, а справжнім батьком вважає вітчима.

Вирішуючи питання участі батька у вихованні доньки, суд враховує, що позивач щонайменше з осені 2020 року фактично позбавлений можливості спілкуватися з донькою, до цього також не спілкувався з донькою взагалі, що призводить до того, що формування відношення дитини до батька відбувається лише за впливом матері, що дійсно унеможливоює вираження у дитині хоч якого небудь ставлення до рідного батька.

При цьому суд критично ставиться до заперечень відповідача, що спілкування з батьком нанесе дитині психологічну травму, адже саме від поведінки матері буде залежати, яким чином донька сприйме вказану інформацію і чи нанесе це їй психологічну травму. Наразі сама відповідачка відмовилася від співпраці з психологом щодо врегулювання даної ситуації.

Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. Сам по собі факт виховування дитини з раннього віку іншим чоловіком і небажання матері відновлювати спілкування дитини з біологічним батьком, навіть якщо таке спілкування не відбувалося раніше також і за його байдужого ставлення, - не може слугувати підставою для позбавлення рідного батька можливості приймати участь у спілкуванні та вихованні з рідною донькою за відсутності інших обставин, які б свідчили про негативний вплив батька на розвиток дитини - який наразі судом не встановлено .

У зв`язку із зазначеним, суд вважає, що способи участі батька у вихованні доньки та спілкування з нею, які визначені в позові не в повній мірі відповідають як інтересам дитини, так і інтересам батьків. Налагодження стосунків між батьком та донькою відповідає інтересам дитини, яка протягом багатьох років не мала можливості спілкування з батьком. Таке спілкування за необхідності можливе за присутності психолога, участь якого забезпечується в залежності від обставин, які складуться при виконанні рішення суду. Участь психолога при спілкуванні з дитиною може забезпечити як позивач, так і відповідач.

При цьому, забезпечення можливості спілкування між батьком і донькою шляхом телефонного зв`язку може стати першим важливим кроком для налагодження відносин між ними.

Посилання відповідачки на відсутність доказів, які б підтверджували існування перешкод з її боку щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, також не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки наявність спору з цього приводу свідчить про зворотнє.При цьому будь-яких обставин, які б унеможливлювали право батька на спілкування судом не встановлено.

Право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування дитини з батьком відповідає її інтересам.

При цьому суд приймає до уваги висновок органу опіки та піклування щодо періодичності встановлення графіку побачень з дитиною, як такий, що є виваженим і достатнім для відновлення спілкування батька з дитиною.

Отже, з метою поступової адаптації дитини до відновлених стосунків з батьком суд вважає за необхідне визначити поступовий графік побачень позивача з донькою, а саме перші три місяці кожної субботи з 14.00 годин до 17.00 годин без присутності матері, в подальшому лише після налагодження стосунків та відновлення довіри дитини до батька кожної першої та третьої суботи з 10.00 годин до 18.00 годин без присутності матері, враховуючи бажання та інтереси дитини.

Суд вважає, що визначення саме такого способу участі у спілкуванні та вихованні дитини є таким, що відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, її віковим потребам, та за сумлінного відношення батька до виконання свого обов`язку, буде достатнім для забезпечення його участі у процесі виховання доньки.

Суд також вважає обґрунтованою та такою, що відповідає інтересам дитини, вимогу про забезпечення спільного відпочинку батька із донькою протягом 14 днів під час літніх канікул, але за умови бажання самої ОСОБА_3 та за умови відновлення її довіри до батька. Таке не суперечитиме його інтересам та інтересам дитини, не перешкоджатиме нормальному розвитку дитини і буде відповідати обсягу обов`язків та прав батька щодо дитини.

Окрім цього, з урахування вікових змін дитини, її розвитку та потреб, сторони не позбавлені у майбутньому права звернутися до суду із позовом про зміну встановленого судом способу участі у вихованні дитини. При цьому відсутність конкретизації місць таких зустрічей надає батькам, між якими відсутня належна комунікація, можливість погодити нейтральну, комфортну для всіх, територію для зустрічей, в тому числі у громадських місцях культурно-розважального характеру, зокрема, парк, кінотеатр, торгово-розважальний центр та інші громадські місця, що призначені для повноцінного відпочинку дитини та відповідають віку, стану здоров`я дитини чи її інтересам.

При цьому суд вважає за необхідне обумовити, що спільні зустрічі батька з донькою у дні та години можливо змінювати за погодженням із ОСОБА_2 та з урахуванням бажання дитини, що максимально враховує інтереси дитини та неприязні стосунки сторін у справі.

Доводи відповідачки про те, що спілкування з батьком завдасть психологічної травми дитині, відхиляються, оскільки, по-перше, це є лише припущення, по-друге матері роз`яснювалося під час консультації з фахівцями Центру вікові особливості сприйняття інформації дитиною, до того ж матеріали справи не свідчать, що рідний батько , спілкуючись з донькою один день на тиждень буде порушувати право доньки на спокійне щасливе дитинство та гармонійний розвиток особистості. Особисті конфлікти між батьками не повинні порушувати інтереси дитини.

З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позовної заяви , оскільки батьки не дійшли згоди щодо способів участі батька у вихованні дитини та в спілкуванні з нею, яка проживає разом із матір`ю, а остання заперечує право батька на спілкування з доннькою та її вихованні, та необхідність часткового задволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України , судові витрати сплачені при подачі позову.

При цьому суд звертає увагу на те, що у справі "Руїс Торіха проти Іспанії", Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) від 09.12.1994).

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення (аналогічної позиції дотримується Консультативна рада європейських суддів щодо якості судових рішень у своєму Висновку № 11 [2008]). Таким чином, суди не повинні ігнорувати доводи чи докази, на які посилаються сторони у справі, але не зобов`язані надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони.

Керуючись ст.ст. 4,5, 12-13, 79-81, 1414, 259-265,273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні із донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та визначити такі способи участі у вихованні дитини:

побачення з дитиною кожної суботи з 14.00 години до 17.00 години без присутності матері - перші три місяці; в подальшому - кожну першу та третю суботу місяця з 10.00 години до 18.00 години без присутності матері - за згодою дитини та з урахуванням відновлення довіри дитини до батька; проведення спільного відпочинку ОСОБА_1 із донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , протягом 14 (чотирнадцяти) днів літніх шкільних канікул - за згодою дитини та з урахуванням відновлення довіри дитини до батька.

Надати ОСОБА_2 та ОСОБА_1 можливість зміни способу участі у вихованні батьком дитини ОСОБА_3 , в тому числі часу та місця побачень, - за взаємною згодою та врахуванням інтересів дитини.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 23 січня 2023 року.

Суддя Гуденко О.А.