Житомирський апеляційний суд
Справа №288/14/22 Головуючий у 1-й інст. Зайченко Є. О.
Категорія 39 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №288/14/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Слівінського Віктора Олександровича на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 28 жовтня 2022 року та додаткове рішення того ж суду від 09 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Зайченко Є.О. у смт.Попільні,

в с т а н о в и в :

У січні 2022 року адвокат Бруснік І.А. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики, укладеним у формі розписки, в сумі 6753 доларів США 04 центи, з яких: 6 000 доларів США сума основного боргу; 545 доларів США 92 центи - проценти за користування позикою; 207 доларів США 12 центів - 3 % річних від простроченої суми боргу та понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 20.04.2021 ОСОБА_2 під розписку позичив у ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 10 000 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ на день укладення даної угоди становило 280 087 грн, які відповідач зобов`язався повернути частинами, а саме 5000 доларів США до 15.05.2021, а наступні 5000 доларів США - до 01.11.2021.

У встановлений договором строк відповідач грошові кошти не повернув.

Лише 02.12.2021, коли ОСОБА_1 приїхав безпосередньо до відповідача додому, останній повернув йому 4000 доларів США. Станом на день подання позову, борг відповідача перед позивачем складає 6000 доларів США.

Оскільки у розписці від 20.04.2021 не встановлений розмір процентів, які мають бути сплачені позичальником за користування позикою, як і не встановлено того, що така позика є безпроцентною, то розмір таких процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України.

Відповідач не виконав перед позивачем свій обов`язок з повернення всієї суми позики у розмірі 10 000 доларів США не пізніше до 01.11.2021 включно, тому він вважається таким, що прострочив виконання свого грошового зобов`язання, а відтак сума боргу має бути стягнута на користь позивача з урахуванням 3 % річних від простроченої суми на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 28 жовтня 2022 року позов задоволено повністю. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням цього суду від 09 листопада 2022 року з відповідача ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані з професійною правничою допомогою в розмірі 10 000 гривень.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Слівінський В.О., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції не встановив справжню правову природу укладеного договору, який за своєю суттю є договором купівлі-продажу зерна кукурудзи, а не борговим зобов`язанням.

ОСОБА_1 не було доведено факту передачі грошових коштів ОСОБА_2 згідно розписки.

Крім того, боргова розписка, яка не містить посилання на момент передання грошових коштів, а умови надання та повернення коштів є суперечливими, не може свідчити про укладання договору позики. Незазначення в договорі валюта якої саме іноземної держави позичалася, може вплинути на визначення розміру боргу.

Враховуючи те, що в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування основного рішення суду, тому також підлягає скасуванню і додаткове рішення, яке ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України і є невід`ємною частиною основного рішення по суті спору, та не може існувати окремо від нього.

У поданому відзиві представник ОСОБА_1 адвокат Бруснік І.А., посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду, просить їх залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Аналогічну позицію позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Бруснік І.А. висловили в суді апеляційної інстанції.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Слівінський В.О. під час апеляційного розгляду справи підтримав доводи апеляційної скарги із наведених в ній мотивів.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до частково задоволення із таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, міститься в тексті договору, про завершену дію передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792св18, від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17.

Судом встановлено, що 20 квітня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики, про що останній власноруч написав боргову розписку, за змістом якої він позичив у ОСОБА_1 10 000,00 умовних одиниць та зобов`язався повернути цю суму двома траншами: 5000 умовних одиниць до 15 травня 2021 року, а наступні 5000 умовних одиниць до 01 листопада 2021 року.

На підтвердження факту укладення сторонами договору позики та часткове виконання його умов відповідачем, крім боргової розписки від 20 квітня 2021 року, ОСОБА_1 зазначив про отримання від ОСОБА_2 02 грудня 2021 року 4000 доларів США у рахунок погашення існуючого боргу в сумі 10 000 доларів США із залишком боргу - 6000 доларів США. Письмова розписка з цього приводу не видавалась, проте відповідач не заперечує факт передачі ОСОБА_1 даних коштів.

Отже, установивши, що на підтвердження укладення договору позики та його умов 20 квітня 2021 року року відповідач видав розписку позичальника, що посвідчує передання йому позикодавцем певної суми грошових коштів у борг з визначеним строком повернення, тобто містить боргове зобов`язання та строк повернення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення боргу за договором позики.

При цьому доводи відповідача про те, що позивач не довів передачу йому коштів за договором позики та що справжньою правовою природою договору є інші, ніж позика, обставини, а саме: договір купівлі-продажу насіння кукурудзи, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Зміст виданої відповідачем боргової розписки однозначно вказує, як на факт отримання ним від позивача грошової суми, так і на обов`язок ці грошові кошти повернути.

Інші обставини, на які ОСОБА_2 посилається, заперечуючи позов, ним не доведені, а дійсність договору позики в установленому порядку не оспорена, в той час як приписами статті 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, згідно із якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заперечення відповідача зводяться до його пояснень, що носять характер аналізу дій сторін та припущень, на яких відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України не може ґрунтуватися доказування у цивільному судочинстві.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд не звернув увагу, що у порушення істотних умов договору позики, у розписці не визначено валюту у якій надавався борг, а зазначено лише умовні одиниці, що не відповідає вимогам закону, є необґрунтованими. Як встановлено судом, на виконання умов укладеного між сторонами договору позики від 20 квітня 2021 року, ОСОБА_2 частково повернув грошові кошти у рахунок погашення існуючого боргу саме в доларах США. Аналізуючи наведене, визначення у борговій розписці валюти в умовних одиницях, під якими сторони розуміли долари США, за усіма встановленими обставинами справи є очевидним для будь-якої розсудливої та добросовісної особи.

Разом з тим, вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача процентів за користування позикою та 3 % річних від простроченої суми боргу, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо задоволення даних вимог, оскільки такі висновки не ґрунтуються на умовах договору, яким розмір і порядок одержання процентів за користування грошовими коштами не встановлено, та суперечать положенням діючого в Україні законодавства.

Так, частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року № 679-XIV «Про Національний банк України»(далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV).

Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.

Відповідно до статті 27 Закону № 679-XIVНБУвстановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.

Частиною другою статті 46 вказаного Закону передбачено, що НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.

Відповідно до Положення про процентну політику Національного банку України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 21.04.2016року №277 облікова ставка Національного банку (далі - облікова ставка) - ключова процентна ставка Національного банку, яка є основним індикатором змін у грошово-кредитній політиці та орієнтиром вартості залучених та розміщених грошових коштів для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку.

Облікова ставка встановлюється на основі комплексного аналізу та прогнозу макроекономічного, монетарного та фінансового розвитку, підготовленого Національним банком.

Рішення щодо розміру облікової ставки затверджується Правлінням Національного банку України на засіданні з питань монетарної політики на підставі пропозицій Департаменту монетарної політики та економічного аналізу після обговорення на засіданні Комітету з монетарної політики.

Національний банк щодня публікує розмір облікової ставки в засобах масової інформації та/або оприлюднює через інші загальнодоступні регулярні джерела інформації, у тому числі на сторінці офіційного Інтернет-представництва Національного банку (пункти 6-9 Положення).

Отже, облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Висновок про те, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду, виклавши його у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, який згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України підлягає врахуванню судами при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Отже, оскільки у спірних правовідносинах позика отримана у іноземній валюті, положення частини першої статті 1048 ЦК України застосуванню до них не підлягають.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Місцевий суд, стягуючи інфляційні втрати на вищезазначені положення закону та висновки Верховного Суду уваги не звернув, не врахував, що предметом укладеного між сторонами договору позики є грошові кошти, виражені в іноземній валюті, тому передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають.

Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував положення ч. 2 ст. 625, ч.1 ст.1048 ЦК України та дійшов помилкового висновку про можливість стягнення інфляційних втрат та процентів за користування позикою, рішення суду в означеній частині у відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні даних вимог.

Приймаючи до уваги, що наявні підстави для часткового задоволення апеляційної скарги, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України із позивача на користь відповідача підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Слівінського Віктора Олександровича задовольнити частково.

Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 28 жовтня 2022 року у частині стягнення 545,92 доларів США процентів за користування позикою та 207,12 доларів США 3 % річних від простроченої суми боргу скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У решті рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 28 жовтня 2022 року та додаткове рішення цього ж суду від 09 листопада 2022 року - залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 331 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 08 лютого 2023 року.