Справа №461/5877/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/заочне/

23 лютого 2023 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рожко Ю.С.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом

позивач ? ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 ,

РНОКПП: НОМЕР_1 )

до

відповідач ? Кредитна спілка «Либідь»

(01033, м. Київ, вул. Володимирська, 67, ),

відповідач ? Львівської філії Кредитної спілки «Либідь»

(79008, м. Львів, пл. Соборна, 12 «а»)

про стягнення моральної та матеріальної шкоди,

встановив:

Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кредитної спілки «Либідь», Львівської філії Кредитної спілки «Либідь» про стягнення моральної та матеріальної шкоди.

Відповідно до прохальної частини позовної заяви, ОСОБА_1 просить cтягнути з Кредитної спілки «Либідь» (код ЄДРГІОУ 33779075) на його користь (ідент. № ) за договорами: №156/08 від 11.01.2008 р.; № 28/2008ЛФ від 12.03.2008 р.; № 71/2008ЛФ від 18.06.2008 р. про внесення депозитного вкладу на депозитний рахунок пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 01 жовтня по 31 грудня 2021 р. включно у розмірі 150746,32 грн.; стягнути з Кредитної спілки «Либідь» () на користь позивача (ідент. № ) моральну шкоду в розмірі 977721,00 грн. за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за договорами: № ЛВ 1/0120/09/1551 від 21.09.2009 р., № ЛВ -20/0041/08/986 від 19.09.2008 р. про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок.

Водночас, у порядку підготовки справи до розгляду, згідно ч.4 ст.81 ЦПК України, ОСОБА_1 просив витребувати у відповідача підтвердження про виконання ним грошового зобов`язання за договорами: №156/08 від 11.01.2008 р.; № 28/2008ЛФ від 12.03.2008 р.; № 71/2008ЛФ від 18.06.2008 р. про внесення депозитного вкладу на депозитний рахунок та виконання рішення суду від 02.04.2012 р. у справі №2-851/11.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, ОСОБА_1 вказує, що 02.04.2012 року Галицьким районним судом м. Львова у цивільній справі № 2-851/11 ухвалено рішення, відповідно до якого було стягнуто з Кредитної спілки «Либідь» на користь ОСОБА_1 12815 грн. 75 коп. боргу по депозитних вкладах; 6193 грн. 85 коп. відсотків на суму вкладів депозитів; 2257 грн. 13 коп. відшкодування збитків у зв`язку з інфляцією; 2686 грн. 80 коп. пені, що у сукупності становить 23953 грн. 53 коп. Наведене судове рішення набрало законної сили 13.04.2012 року. 17.04.2012 року Галицьким районним судом було видано виконавчий лист №2/1304/149/2012, який було скеровано на виконання до ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві. ОСОБА_1 зазначає, що Голосіївським районним відділом ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження №43546093, проте, на даний час вищезгадане рішення суду так і не виконано, відповідач ухиляється від виконання рішення суду та кошти не повертає. Позивач наголошує, що у договорах № 156/08 від 11.01.2008 р.; № 28/2008 ЛФ від 12.03.2008 р.; №71/2008 ЛФ від 18.06.2008 р. про внесення депозитного вкладу на депозитний рахунок, у п. 2.7. встановлено, що у випадку несвоєчасного повернення депозиту та нарахованих на нього процентів, спілка виплачує члену КС пеню в розмірі облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день такого прострочення. Оскільки зобов`язання повинно виконуватися належним чином, а у разі порушення виконання зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди, позивач вважає, що на його користь підлягає стягненню з відповідача пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за договорами №156/08 від 11.01.2008, №28/2008ЛФ від 12.03.2008, №71/2008ЛФ від 18.06.2008 про внесення депозитного вкладу на депозитний рахунок, за період з 01.10.2021 по 31.12.2021 включно у розмірі 150746 грн. 32 коп. Окрім того, ОСОБА_1 стверджує, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань за депозитними договорами, йому було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у погіршенні самопочуття, поведінки та емоцій, зміні свого звичайного способу життя, режиму праці і відпочинку. Оскільки, позивач був позбавлений можливості користуватися та вільно розпоряджатися належними йому грошовими коштами, останній оцінює спричинену йому моральну шкоду у розмірі 977721 грн. 00 коп.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 07.11.2022 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано останньому термін для усунення недоліків позовної заяви.

05.12.2022 року, у зв`язку з усуненням недоліків позовної заяви, відкрито провадження у справі та вирішено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. У задоволенні клопотання позивача про витребування доказів відмовлено, у зв`язку з відсутністю належного обґрунтування неможливості надати такі докази самостійно.

У судовому засіданні 26.01.2023 року, ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив такі задовольнити. Водночас, просив долучити до матеріалів справи рішення Галицького районного суду м. Львова від 13.09.2018 року у цивільній справі № 461/4850/18 та рішення Галицького районного суду м. Львова від 24.01.2019 року у цивільній справі №461/8093/18, ухваленні у аналогічних справах та врахувати їх під час вирішення даного спору.

23.02.2023 року учасники справи у судове засідання не з`явились. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, зокрема у відповідності до ст. 128 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи.

У матеріалах справи міститься заява позивача про здійснення розгляду справи у його відсутності. Зі змісту даної заяви також вбачається, що ОСОБА_1 не заперечує щодо ухвалення заочного рішення у справі, а позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Правом на подачу відзиву на позов та подачу заяви про розгляд справи за його відсутності не скористався.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

В свою чергу, сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

З урахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам в повній мірі реалізувати свої процесуальні права, а також того, що відповідач неодноразово не з`являвся в судове засідання, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Суд приходить до переконання про наявність законних підстав для вирішення спору по суті. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні відповідача, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Отже, з врахуванням тривалості провадження, з метою забезпечення розумних строків розгляду у справі, суд вважає, що розгляд справи у відсутності відповідача є можливим, а законні підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.

З огляду на неявку відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію позивача, суд вважає можливим розглядати справу в заочному порядку.

Також суд враховує, що Указом № 64/2022 Президента України від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

При цьому, суд також виходить з того, що Законом України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено наступне.

Стаття 10. Неприпустимість припинення повноважень органів державної влади, інших державних органів в умовах воєнного стану

1. У період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.

Стаття 12-2. Діяльність судів, органів та установ системи правосуддя в умовах воєнного стану

1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Стаття 26. Правосуддя в умовах воєнного стану

1. Правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України.

2. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

3. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів.

4. Створення надзвичайних та особливих судів не допускається.

Наведені положення покладають на суд обов`язок продовжувати здійснювати правосуддя в умовах введення воєнного стану, за наявності такої можливості та встановлюють те, що повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. При цьому, скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства прямо забороняється Законом.

Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що між Львівською філією кредитної спілки «Либідь» та позивачем ОСОБА_1 , як членом кредитної спілки, було укладено договори про внесення депозитного вкладу на депозитний рахунок (далі договори), а саме: №156/08 від 11.01.2008 року, №28/2008ЛФ від 12.03.2008 року та №71/2008ЛФ від 18.06.2008 року.

Згідно з договором №156/08 від 11.01.2008 року, позивач вносить депозитний вклад (далі депозит) до каси або на розрахунковий рахунок кредитної спілки, яка його приймає на умовах зворотності та платності, в розмірі 2000 грн. на строк 18 календарних місяців з дня внесення депозиту, зі сплатою 21% річних від суми розміщеного депозиту (ставка по депозиту).

Відповідно до договору №28/2008 від 12.03.2008 року, позивач вносить депозитний вклад (далі депозит) до каси або на розрахунковий рахунок кредитної спілки, яка його приймає на умовах зворотності та платності, в розмірі 5000 грн. на строк 18 календарних місяців з дня внесення депозиту, зі сплатою 23% річних від суми розміщеного депозиту (ставка по депозиту).

Договором №71/2008 від 18.06.2008 року встановлено, що позивач вносить депозитний вклад (далі депозит) до каси або на розрахунковий рахунок кредитної спілки, яка його приймає на умовах зворотності та платності, в розмірі 4000 грн. на строк 18 календарних місяців з дня внесення депозиту, зі сплатою 23% річних від суми розміщеного депозиту (ставка по депозиту).

Пунктом 2.7 кожного з наведених договорів передбачено, що у випадку несвоєчасного повернення депозиту та нарахованих на нього процентів кредитна спілка виплачує члену кредитної спілки пеню в розмірі облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день такого прострочення.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02 квітня 2012 року, яке набрало законної сили 13 квітня 2012 року (справа №2/1304/149/2012) стягнуто з КС «Либідь» на користь ОСОБА_1 ? 12815 грн. 75 коп. боргу по депозитних вкладах; 6193 грн. 85 коп. відсотків на суму вкладів депозитів; 2257 грн. 13 коп. відшкодування збитків у зв`язку з інфляцією; 2686 грн. 80 коп. пені, а всього: 23953 грн. 53 коп.

04.06.2014 року державним виконавцем Бубелою А.М. ВДВС Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві відкрито виконавче провадження № 43546093 про примусове виконання виконавчого листа № 2/1304/149/2012, виданого Галицьким районним судом м. Львова, про стягнення з КС «Либідь» на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 23953 грн. 53 коп.

Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Частинами 1,4 статті 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 549 та частини другої статті 551 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, позивачем до позову долучено розрахунок, відповідно до якого розмір пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 01.10.2021 по 31.12.2021 включно становить 150746 грн. 32 коп.

Разом з тим, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків».

Згідно з частиною другою статті 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Таким чином, після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598, 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання.

Відтак, виплата передбаченої договором та встановленої статтями 549, 551 ЦК України пені поширюється лише на період дії договору банківського вкладу та після припинення такого договору вказана пеня не нараховується. Після розірвання договору банківського вкладу за судовим рішенням пеня за договором не нараховується, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати пені, припиняються.

Отже, оскільки рішення Галицького районного суду м. Львова від 02.04.2012 року у цивільній справі № 2-851/11, відповідно до якого було стягнуто з Кредитної спілки «Либідь» на користь ОСОБА_1 12815 грн. 75 коп. боргу по депозитних вкладах; 6193 грн. 85 коп. відсотків на суму вкладів депозитів; 2257 грн. 13 коп. відшкодування збитків у зв`язку з інфляцією; 2686 грн. 80 коп. пені, що у сукупності становить 23953 грн. 53 коп., набрало законної сили 13.04.2012 року та, відповідно до постанови від 04.06.2014 року державного виконавця Бубели А.М. ВДВС Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві про відкриття виконавчого провадження № 43546093, було звернуто до примусового виконання, можна стверджувати, що позивач скористався правом на розірвання депозитних договорів, звернувшись до КС «Либідь» з вимогою про стягнення заборгованості по депозитних вкладах, нарахованих відсотків, відшкодування збитків, у зв`язку з інфляцією та пені, відтак договірні зобов`язання між сторонами припинено.

Разом з тим, суд приймає до уваги рішення Галицького районного суду м. Львова від 13.09.2018 року у цивільній справі № 461/4850/18 та рішення Галицького районного суду м. Львова від 24.01.2019 року у цивільній справі №461/8093/18, ухваленні у аналогічних справах та враховує їх наявність під час вирішення даного спору. У наведених рішеннях судом було взято до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові №6-2739цс15 від 21.09.2016 року, згідно якої виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Варто відзначити, що дана позиція не суперечить висновку правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20). Проте, наведені доводи позивача, зокрема посилання на відповідні судові рішення як підстава для задоволення позову, з врахуванням положень чинного законодавства, а також існуючої саме на момент ухвалення даного рішення практики касаційного суду, у даній справі не можуть бути застосовані, як належна підстава для задоволення позову, оскільки зміст правовідносин, їх предмет та підстави, а також встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у зазначеній справі і у справах № 461/4850/18 та №461/8093/18 хоча і є схожими, зокрема стосуються тих самих договірних зобов`язань, але заявлені вимоги є різними за обсягом та змістом і стосуються різних проміжків часу. При цьому у кожній із зазначених справ суд виходив з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, а також наведених підстав позову, що виключає тотожність спірних правовідносин у вказаних справах.

Крім того, оцінюючи доводи позивача щодо посилання на відповідну судову практику суду першої інстанції, суд також виходить з наступного.

В Україні завдання забезпечення єдності судової практики відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ЦПК України, інших процесуальних кодексів покладається на Верховний Суд.

Разом з тим, принцип єдності судової практики не є абсолютним, оскільки в протилежному випадку це означало б неможливість виправити судом свою позицію або виключало б можливість динамічного розвитку права та суспільних правовідносин.

Наприклад, в окремій думці суддів Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 823/378/16 (провадження № 11-374апп18) згадується про те, що у системі загального права допускається скасування попередніх прецедентів (overruling of precedent) і вважається, що прецеденту можна не слідувати, якщо: його можливо відрізнити з огляду на зміну відносин у суспільстві з моменту його прийняття чи якщо змінилися відповідні правові принципи; він був вирішений per incuriam, тобто якщо при його прийнятті з певних причин не були застосовані належні приписи законодавства чи прецеденти або вони були невірно витлумачені; у разі визнання його неправильним і таким, що підлягає скасуванню, або якщо на практиці він не діє.

Не можна залишити поза увагою і те, що жоден закон не може зобов`язати суд у разі виявлення ним помилки попереднього свого висновку чи колег, копіювати його, керуючись виключно мотивами забезпечення єдиної судової практики.

У даному контексті також важливо зазначити, що Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 755/10947/17 зробила висновок, відповідно до якого під час вирішення тотожних спорів має враховуватись саме остання правова позиція.

Такі зміни можуть бути зумовлені, наприклад, розширенням сфери застосування певного принципу, зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин, наявністю загрози національній безпеці або змінами у фінансових можливостях держави.

Як зазначила з цього приводу у своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі № 876/5312/17 Велика Палата Верховного Суду, за певних обставин відступ від попередніх правових позицій суду касаційної інстанції узгоджується із уже усталеним виробленим у праві цивілізаційним підходом, згідно з яким «truth or stability - truth is preferable» (при конкуренції між правдивим і стабільним пріоритет варто віддавати першому).

Принцип єдності судової практики не має абсолютного характеру, оскільки процесуальним законодавством Велика Палата Верховного Суду, об`єднані палати, палати касаційних судів Верховного Суду наділені виключними повноваженнями у встановленому порядку відступати від раніше сформованої правової позиції з огляду на те, що в протилежному випадку це означало б неможливість виправлення судом своєї власної передчасної або «застарілої» позиції, викликаної, наприклад, нечіткістю закону (невідповідності критерію «якість закону»), що призвело до неоднакового тлумачення норм права, або виключало б можливість динамічного розвитку суспільних правовідносин та права; за певних обставин відступ від попередніх правових позицій суду касаційної інстанції узгоджується із уже усталеним виробленим у праві цивілізаційним підходом, згідно з яким «truth or stability - truth is preferable».

Слід відзначити і те, що в ЦПК України відсутні норми, які б безпосередньо (однозначно) визначали підстави, за наявності яких допускається відступ від сформованої правової позиції, порядок та наслідки такого відступу, спосіб відступу, визначення часу, з якого відступ від правової позиції має застосовуватися судами, спосіб доведення відступу до відома судів нижчих інстанцій тощо.

Згідно з правовим висновком, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, за змістом ст.ст.546, 549, 550 ЦК України неустойка (пеня) за своєю правовою природою є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання, а відтак може нараховуватися лише в межах погодженого сторонами строку дії договору. Право кредитора нараховувати обумовлену в договорі неустойку (пеню) припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц.

Таким чином, якщо рішенням суду заборгованість за договором банківського вкладу стягнута у повному обсязі, вкладник має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення неустойки (пені).

Таким чином, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов`язання у цій справі відсутні.

Вирішуючи питання моральної шкоди, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно ч.3 ст. 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. З урахуванням положень ст. 23 ЦК України при визначені розміру компенсації моральної шкоди враховуються вимоги розумності та справедливості (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.06.2020 року у справі № 455/1076/16-ц).

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків.

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що саме на особу, яка вважає, що їй було завдано моральної шкоди покладається обов`язок доведення її розміру. Разом з тим, усі доводи ОСОБА_1 щодо заподіяння йому моральної шкоди у розмірі 977721 грн. 00 коп. ґрунтуються лише на власних твердженнях позивача та не підкріплені жодними належними та допустимими доказами у справі. Зокрема позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу, який засвідчує як сам факт спричинення йому моральної шкоди, так і причинно-наслідковий зв`язок між діями (бездіяльністю) відповідача та настанням такої шкоди. У цьому контексті суд вважає за необхідне відзначити, що рішення у справі може ґрунтуватись виключно на підставі доказів, а не припущень які висловлені сторонами. Відтак, підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди суд не знаходить.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Отже, виходячи з наведених вище доводів та мотивів, суд приходить до висновку, що встановлені в ході розгляду обставини свідчать про те, що матеріали справи не містять належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів покладених в обґрунтування позовної заяви стосовно того, що позивачу було завдано матеріальну та моральну шкоду, відтак законних підстав для задоволення позову у цій частині та даній справі в цілому немає.

Відповідно до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивача при подачі позовної заяви на підставі п.9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнено від сплати судового збору. Відтак, судовий збір не справлявся у даній справі.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд, ?

ухвалив:

У задоволенні позову відмовити.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ? ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 )

відповідач ? Кредитна спілка «Либідь»

(01033, м. Київ, вул. Володимирська, 67, ),

відповідач ? Львівської філії Кредитної спілки «Либідь»

(79008, м. Львів, пл. Соборна, 12 «а»)

Повний текст рішення суду складено 01.03.2023 року.

Головуючий суддя В.В. Стрельбицький