Справа № 456/2866/22
Провадження № 2/456/168/2023
РІШЕННЯ

іменем України

06 лютого 2023 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Шрамка Р. Т. ,

з участю секретаря: Дверій Ю.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрию справу №456/2866/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

встановив:

ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , про визнання права власності на 1/2 частину майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Позов обґрунтовано тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 2018 року. За час спільного проживання в шлюбі однією сім`єю сторони по справі придбали у власність автомобіль марки «Peugeot 207», номерний знак НОМЕР_1 , рік випуску: 2011. Придбання автомобіля було здійснено на підставі договору-купівлі продажу. Позивач посилається на те, що, відповідач відмовляється провести розподіл майна та не визнає права власності позивачки на транспортний засіб, в зв`язку з чим змушена звернутися до суду. На підставі наведеного, просить суд визнати за нею право власності на об`єкт спільної сумісної власності подружжя, а саме на 1/2 частину легкового автомобіля марки «Peugeot 207», номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , рік випуску: 2011 та стягнути із відповідача судові витрати.

Позивач в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, згідно якої позовні вимоги визнав.

У відповідності до вимог ч. 2ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що з 2019 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі.

За час спільного проживання в шлюбі однією сім`єю ними, позивач ОСОБА_1 , та відповідач ОСОБА_2 , набули у власність автомобіль марки «Peugeot 207», номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , рік випуску: 2011.

Згідно облікової картки № НОМЕР_3 від 18.05.2021, власником транспортного засобу марки «Peugeot» модель «207», номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , рік випуску: 2011, колір сірий є ОСОБА_2 . Дата первинної реєстрації 03.12.2020. Договір укладений у СГ №013558 від 24.03.2021.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до п. 22 цієї Постанови вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 2 ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу.

Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Придбавши рухоме майно - автомобіль марки «Peugeot 207», номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , рік випуску: 2011, під час перебування в шлюбі, сторони набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та право позивача на рівну частку в майні презюмується.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, придбане під час перебування сторін у шлюбі рухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін і будь-яких доказів щодо належності цього майна лише відповідачу, на якого воно було зареєстроване, суду не надано. Відповідачем всупереч вимогам ч.1 ст.81 ЦПК України не доведено належними та достовірними доказами, що спірний транспортний засіб придбаний за його особисті кошти, а не за спільні кошти подружжя, а, отже, і не доведено, що автомобіль є його особистою приватною власністю в розумінні положення п.3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачем заявлено вимогу про визнання за нею права власності на об`єкт спільної сумісної власності подружжя, а саме на 1/2 частину транспортного засобу.

Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тому суд вважає, що з метою захисту прав позивача слід обрати спосіб захисту у вигляді визнання спірного транспортного засобу об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та поділу об`єкту права спільної сумісної власності подружжя між сторонами по 1/2 частині кожному, та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину транспортного засобу.

Отже, системний аналіз вищенаведених норм закону, з урахуванням не доведення протилежного, дає правові підстави суду визнати об`єктом права спільної сумісної власності - легковий автомобіль марки «Peugeot 207», номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , рік випуску: 2011, спільною сумісною власністю позивача та відповідача.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 зроблено висновок про те, що в разі, коли один з подружжя не вчинив дій, передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України, щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їхні спільній частковій власності.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що спірний транспортний засіб підлягає поділу між сторонами по 1/2 частині, із визнанням за позивачем ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину транспортного засобу, без його реального поділу.

Враховуючи вищенаведене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належність та допустимість доказів, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на наведене, з відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем.

Крім того, ухвалою суду від 02.11.2022, задоволено заяву позивача ОСОБА_1 , про забезпечення позову, зокрема накладення арешту на транспортний засіб марки ««Peugeot 207», номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , рік випуску: 2011, тому за правилами ч.7 ст.158 ЦПК України, враховуючи ухвалення судом рішення про задоволення позову, вказані заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання даним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Керуючись ст.ст. 263-265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України суд, -

ухвалив:

Позов задоволити.

Визнати легковий автомобіль марки «Peugeot» модель «207», номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , рік випуску: 2011, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Поділити об`єкт права спільної сумісної власності сторін, а саме: автомобіль марки «Peugeot» модель «207», номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , рік випуску: 2011 по 1/2 частині за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Peugeot» модель «207», номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , рік випуску: 2011.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1488,20 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім грн.. 20 коп) гривень.

Заходи забезпечення позову у виді арешту на транспортний засіб марки «Peugeot» модель «207», номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , рік випуску: 2011 продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання цим рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в цей же строк з дня його отримання.

Суддя Р. Т. Шрамко