Дата документу 12.07.2023 Справа № 334/5347/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/5347/22 Головуючий у 1-й інстанції: Бредіхін Ю.Ю.
Провадження № 22-ц/807/1429/23 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Мухіної Людмили Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 20 грудня 2019 року рішенням Постійно діючого третейського суду "Південно-східний Міжрегіональний" у справі № 20/12/2019 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 18.01.2019 року у розмірі 2 650 000,00 грн., що підтверджується рішенням третейського суду.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

17 червня 2020 року Дніпровським апеляційний судом прийнято ухвалу про видачу виконавчого листа на виконання рішення третейського суду.

В подальшому, на виконання ухвали Дніпровського апеляційного суду видано виконавчий лист, що неодноразово пред`являвся до виконання. Останній раз вказаний виконавчий лист пред`являвся до виконання у 2021 році, що підтверджується інформацією із реєстру виконавчих проваджень.

Після смерті ОСОБА_3 єдиним спадкоємцем, що прийняв спадщину, є його дружина - ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою нотаріуса.

ОСОБА_2 оскаржувала рішення третейського суду, однак у скасуванні рішення відмовлено постановою Верховного суду від 29.09.2022 року.

Крім того, ОСОБА_2 зверталась до правоохоронних органів із заявою про злочин, оскільки вважала, що ОСОБА_3 жодних договорів позики із ОСОБА_1 не укладав та грошових коштів за цими договорами не отримував. В межах досудового розслідування проведено ряд процесуальних дій та експертизу підписів, виконаних від імені ОСОБА_3 , на договорі позики від 18 січня 2019 року, та декількох інших документах, що стосувались третейського розгляду справи.

Висновком експерта від 09 грудня 2021 року №КСЕ-19/115-21/16045, проведеним Миколаївським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром в межах кримінального провадження за номером 0000777, встановлено наступне:

«2. Підписи від імені ОСОБА_3

- у договорі позики від 18 січня 2019 року, укладеному між ОСОБА_1 (Позикодавець) та ОСОБА_3 (Позичальник);

- «отримав» на першій сторінці позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості (дата не вказана);

- від відповідача 20.12.2019 року на другій сторінці рішення Постійно діючого третейського суду «Південно - Східний міжрегіональний» від 20.12.2019 року;

- на заяві до Дніпровського апеляційного суду від 15.06.2020 року про визнання боргу;

виконані з попередньою підготовкою з застосуванням технічних прийомів, а саме, шляхом передавлювання штрихів підпису (моделі - оригіналу) з наступним обведенням вдавлених штрихів барвною (ими) речовиною (ами) синього кольору».

Таким чином, висновком експерта встановлено, що договір позики від 18 січня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , не містить його власноручного підпису, а лише імітацію підпису ОСОБА_4 , яка виконана за допомогою попередньої підготовки невстановленими особами.

Посилаючись на зазначені обставини, враховуючи наявність факту підроблення підпису ОСОБА_4 , позивач просила суд визнати відсутніми зобов`язання ОСОБА_3 та його спадкоємців, які виникають із договору позики від 18.01.2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та визнати відсутність третейської угоди щодо передачі спору, що виникає із договору позики від 18.01.2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , на розгляд третейського суду «Південно-Східний Міжрегіональний» через нікчемність вказаного договору.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину задоволено.

Визнано відсутніми зобов`язання ОСОБА_3 та його спадкоємця ОСОБА_2 , які виникають із договору позики від 18.01.2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також визнано відсутньою третейську угоду щодо передачі спору, який виникає із договору позики від 18.01.2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , на розгляд третейського суду «Південно-Східний Міжрегіональний».

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Мухіна Л.С. подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушені норми процесуального права, неправильно застосовані норми матеріального права, має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, тому просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що висновок суду про те, що позивачем обрано належний спосіб захисту, не відповідає обставинам справи.

Так, визнавши належним застосований ОСОБА_5 спосіб захисту у вигляді визнання відсутніми зобов`язання ОСОБА_3 та його спадкоємця ОСОБА_5 , які виникають із договору позики від 18.01.2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та визнання відсутньою третейської угоди щодо передачі спору, який виникає з цього договору, на розгляд третейського суду «Південно-Східний Міжрегіональний», суд послався в рішенні на правову позицію, викладену в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц. Дійсно, в зазначеній Постанові сформовано правову позицію щодо можливості захисту цивільних прав та інтересів як шляхом визнання права, так і його відсутності. Але ж в цій же постанові викладено конкретні випадки, коли можливе застосування такого превентивного способу захисту і прямо зазначено про неможливість використання цього способу за наявності ініційованого кредитором судового процесу щодо стягнення боргу. За висновками Великої Палати Верховного Суду застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є неналежним у випадку, коли такий спір суд уже вирішив. Правова невизначеність позивача в даному випадку відсутня, оскільки наявне рішення суду, яким визначено зобов`язання боржника ОСОБА_3 .

Рішенням Постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» у справі № 20/12/2019 від 20 грудня 2019 року визначено і зобов`язання правонаступників померлого боржника ОСОБА_3 , тобто спадкоємця, яким прийнято спадщину - позивачки ОСОБА_6 . Оскільки ОСОБА_3 помер на стадії виконання рішення, питання щодо заміни боржника правонаступником має вирішуватися не в позовному провадженні, а шляхом заміни боржника у виконавчому листі або заміни сторони виконавчого провадження в порядку ст. 442 ЦПК України, на що звернув увагу Верховний суд під час апеляційного розгляду заяви ОСОБА_5 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Також представник ОСОБА_1 зазначає, що у п. 58 вищенаведеної Постанови Великої палати викладена правова позиція щодо ефективності обраного способу захисту: «Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права».

Навіть в разі задоволення позову ОСОБА_5 залишається нескасованим і невиконаним рішення Постійно діючого третейського суду "Південно-східний Міжрегіональний" від 20 грудня 2019р., на виконання якого видано виконавчий лист на підставі ухвали Дніпровського апеляційного суду від 17 червня 2020 року у справі № 20/12/2019. За таких обставин у ОСОБА_5 виникає необхідність звертатися до суду з питання припинення виконання рішення третейського суду, що само по собі робить обраний нею в даній справі спосіб захисту не ефективним.

На думку скаржника необґрунтованим є і висновок суду про те, що «у даному випадку позивач фактично набув статусу боржника, як спадкоємець свого чоловіка ОСОБА_3 , і на цій стадії був позбавлений можливості ефективно здійснювати захист своїх прав під час первісного вирішення спору третейським судом та судом апеляційної інстанції».

Учасником правовідносин з договору позики від 18.01.2019 року ОСОБА_5 не була, третейським судом розглянуто й вирішено спір у правовідносинах, безпосереднім учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення третейським судом виступав особисто ОСОБА_3 . При цьому рішення третейського суду про стягнення з ОСОБА_3 суми боргу постановлено за життя ОСОБА_3 . З тексту рішення третейського суду вбачається, що ОСОБА_3 був особисто присутнім при розгляді справи в Третейському суді і жодних заперечень щодо наявності у нього боргу за вищезазначеним договором позики не висловив, наявність свого підпису в договорі не оспорював. Відповідно, встановленим слід вважати факт визнання боржником ОСОБА_3 наявності боргу за договором позики від 18.01.2019 року. За таких обставин будь-які претензії к тексту договору, в тому числі щодо прописаної в ньому третейської угоди, і підписам в ньому є безпідставними. Як спадкоємець померлого ОСОБА_3 , позивач скористалась своїм правом на оскарження рішення третейського суду і подала заяву про скасування зазначеного рішення.

Представник скаржника звертає увагу на той факт, що, заявивши про невідповідність підпису ОСОБА_3 в договорі позики, в якому було прописано третейське застереження, ОСОБА_5 жодних доказів не укладення договору позики, частиною якого є третейська угода, в суд не надала. Не скористалась вона і правом звернення до компетентного суду з позовом про визнання недійсною третейської угоди у зв`язку з не укладенням договору позики, в якому ця третейська угода прописана, що було б належним способом захисту прав позивачки.

Крім того, як зазначає представник ОСОБА_1 , суд безпідставно дійшов висновку про доведеність позивачкою факту не укладення договору позики від 18.01.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

В якості доказу не підписання цього договору ОСОБА_3 в матеріали справи надано завірену особою без зазначення посади Косаренко О.В. копію Висновку експертів Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру № КСЕ-19/115-21/16045 від 09.12.2021 року. Дозволу слідчого на використання цього Висновку при розгляді цивільної справи не надано. З копії висновку вбачається, що експертизу проведено на підставі постанови старшого слідчого відділу поліції № 1 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області Косаренко О.В. від 30.11.2021 р. про призначення експертизи в кримінальному провадженні № 0000777, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.07.2021 року.

Порядок отримання цього висновку експертів судом не перевірявся, ОСОБА_1 нічого не відомо про зазначене кримінальне провадження, учасником якого вона не є. Вважає, що зазначена копія висновку експертизи не може розглядатися в даному процесі саме як висновок експерта, оскільки не відповідає вимогам ст. 103 ЦПК України.

Крім того, висновок експерта по суті не спростовує можливості укладення ОСОБА_3 договору позики. Питання про те, чи виконано підпис в договорі ОСОБА_3 або іншою особою не ставилося експерту. Наявність незабарвлених штрихів в підпису може бути наслідком неякісної шарикової ручки. Зазначений висновок суперечить тексту рішення третейського суду, в якому вказано про особисту присутність при розгляду справи ОСОБА_3 в судовому засіданні, і цей факт позивачкою ОСОБА_5 не спростований.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Чоп`як В.М. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Зазначає у відзиві, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує, що позивач обрала неналежний спосіб захисту порушених прав, оскільки позов про визнання відсутності зобов`язань можна подавати виключно у випадку відсутності ініційованого кредитором судового процесу про стягнення боргу. Також скаржник зазначає, що ним було ініційовано судовий спір про стягнення боргу, де встановлено обставини наявності боргових зобов`язань, а саме, це встановлено у судовому рішенні - Рішенні Постійно діючого третейського суду «Південно - східний міжрегіональний» від 20 грудня 2019 року у справі №20/12/2019. Вважає такі доводи апелянта неспроможними, оскільки третейський суд - це недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин.

Представник ОСОБА_2 також зазначає, що суд повинен критично віднестись до обставин, встановлених рішенням третейського суду, оскільки письмовим доказом - висновком експерта від 09 грудня 2021 року №КСЕ-19/115-21/16045, встановлено, що підписи ОСОБА_3 на рішенні третейського суду та інших документах в матеріалах третейської справи були підроблені, що вказує лише на те, що ОСОБА_3 не приймав участь у розгляді спору, та не міг висловити свої заперечення проти заявлених позовних вимог.

Стосовно посилань відповідача на те, що обставини наявності боргових зобов`язань встановлені постановами Верховного суду від 21.01.2021 року у справі 20/12/2019 та від 29.09.2022 року у справі №803/135/20, вважає, що такі твердження відповідача є хибними, оскільки у постанові Верховного суду від 21.01.2021 року у справі 20/12/2019 не досліджувалось питання дійсності боргових зобов`язань, а лише розглядалась питання про наявність підстав для скасування виданого виконавчого листа на виконання рішення третейського суду. Відсутність боргових зобов`язань не входить до переліку підстав для відмови у видачі виконавчого листа, а тому Верховним судом і не досліджувалась при розгляді справи. Стосовно постанови Верховного суду від 29.09.2022 року у справі №803/135/20, то предметом розгляду у цьому спорі було скасування рішення третейського суду.

Оскільки відсутній судовий спір про стягнення боргу, в рамках якого позивач може спростувати наявність боргових зобов`язань, вважає, що позивачем обрано належний спосіб захисту порушених прав.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Чоп`як В.М. стосовно тверджень відповідача, що вірним способом захисту права буде визнання недійсним договору позики чи третейської угоди, зазначає, що визнати недійсним можна лише договір, який укладено. Однак ОСОБА_3 не підписував договору позики, а тому вказаний договір є неукладеним, у зв`язку з чим договір в цілому чи його частину (третейське застереження) неможливо визнати недійсним чи нікчемним.

З приводу доводів щодо недоведеності позивачкою факту не укладення договору, адвокат Чоп`як В.М. акцентує увагу на тому, що для спростування презумпції дійсності правочину позивач пред`явила в якості письмового доказу висновок експерта від 09 грудня 2021 року №КСЕ-19/115-21/16045, яким встановлено, що підписи ОСОБА_3 на рішенні третейського суду та інших документах в матеріалах третейської справи були підроблені із застосуванням технічних прийомів (передавлювання зразку підпису з моделі оригіналу), суд першої інстанції оцінював цей доказ виключно як письмовий доказ. У відповідності до принципу змагальності сторін відповідач повинна була надати хоч якісь докази на спростування цього письмового доказу, проте протягом всього часу розгляду справи жодних доказів на підтвердження того, що договір підписувався ОСОБА_3 не надавалось.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Мухіної Л.С., Чічкань І.А., її представника - адвоката Чоп`як В.М.,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Так, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходив із доведеності та обґрунтованості вимог ОСОБА_2 .

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 18.01.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2 650 000 грн. з умовою повернення в строк, який закінчується 19 липня 2019 року. Розділ 7 вказаного договору являє собою третейську угоду, якою сторони передбачили розгляд можливого спору Постійно діючим третейським судом «Південно - Східний Міжрегіональний».

Рішенням Постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» у справі № 20/12/2019 від 20 грудня 2019 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 18 січня 2019 року в розмірі 2 650 000 грн.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 червня 2020 року видано виконавчий лист на примусове виконання вищезазначеного рішення третейського суду.

На виконання ухвали Дніпровського апеляційного суду було видано виконавчий лист.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_3 єдиним спадкоємцем, що прийняв спадщину, є його дружина ОСОБА_2 .

Постановою Верховного Суду в складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 січня 2021 року у справі № 20/12/2019 провадження № 61-14244ав20, у задоволенні заяви ОСОБА_5 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2022 року у справі № 803/135/20 у задоволенні заяви ОСОБА_5 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» у справі № 20/12/2019 від 20 грудня 2019 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено.

За заявою позивача відкрито кримінальне провадження за номером 0000777 за фактом ймовірної підробки підпису її померлого чоловіка ОСОБА_3 .

В межах названого кримінального провадження проведено комплексну судово-технічну експертизу документів та почеркознавчу експертизу.

Висновком експерта від 09 грудня 2021 року № КСЕ-19/115-21/16045, проведеним Миколаївським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України в межах кримінального провадження за № 0000777 встановлено:

«2. Підписи від імені ОСОБА_3 у графах:

- «Підписи сторін» у договорі позики від 18 січня 2019 року, укладеному між ОСОБА_1 (Позикодавець) та ОСОБА_3 (Позичальник);

- «отримав» на першій сторінці позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості (дата не вказана);

- «від Відповідача 20.12.2019 року» на другій сторінці рішення Постійно діючого третейського суду «Південно - східний міжрегіональний» від 20.12.2019 року;

- на заяві до Дніпровського апеляційного суду від 15.06.2020 року про визнання боргу;

виконані з попередньою підготовкою з застосуванням технічних прийомів, а саме - шляхом попереднього передавлювання штрихів підпису (моделі - оригіналу) з наступним обведенням вдавлених штрихів барвною (ими) речовиною (ами) синього кольору».

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину, однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки. У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність.

Визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.

Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках:

кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку;

особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач обрала неналежний спосіб захисту порушених прав, оскільки позов про визнання відсутності зобов`язань можна подавати у випадку відсутності ініційованого кредитором судового процесу про стягнення боргу, спростовані під час апеляційного розгляду справи.

Так, скаржник посилається на те, що застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є неналежним у випадку, коли такий спір суд уже вирішив. Правова невизначеність позивача в даному випадку відсутня, оскільки наявне рішення суду, яким визначено зобов`язання боржника ОСОБА_3 , а саме, рішення Постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» у справі № 20/12/2019 від 20 грудня 2019 року.

Проте, колегія суддів наголошує, що третейський суд - це недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносини.

Третейські суди підпорядковуються у своїй роботі Закону «Про третейські суди» та не є судами загальної юрисдикції. Третейські суди не є державними органами, їх не внесено до системи судоустрою, третейський розгляд не є правосуддям, а рішення третейських судів є лише актами недержавної юрисдикційної діяльності з вирішення спорів сторін у сфері цивільних і господарських відносин.

Отже, твердження про те, що рішенням Постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» у справі № 20/12/2019 від 20 грудня 2019 року встановлено дійсність боргових зобов`язань та дійсність третейської угоди, спростовані під час апеляційного розгляду справи, оскільки рішення третейського суду не є судовим рішенням, хоча на його виконання і було видано виконавчий лист.

Крім того, обставини наявності чи відсутності боргових зобов`язань не були встановлені і постановами Верховного суду від 21.01.2021 року у справі 20/12/2019 та від 29.09.2022 року у справі №803/135/20. Так, у вказаній постанові Верховного суду від 21.01.2021 року розглядалось питання про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, а у постанові Верховного суду від 29.09.2022 року - про скасування рішення третейського суду.

Таким чином, судовий спір про стягнення боргу в рамках якого позивач може спростувати наявність боргових зобов`язань відсутній, тому колегія суддів погоджується з висновком суду стосовно того, що позивачем обрано належний спосіб захисту порушених прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не скористалась правом звернення до компетентного суду з позовом про визнання недійсною третейської угоди у зв`язку з не укладенням договору позики, в якому ця третейська угода прописана, що було б належним способом захисту прав позивачки, правильність висновків суду не спростовують. Позивач посилається на те, що вказаний договір є неукладеним, оскільки ОСОБА_3 не підписував договору позики, у зв`язку з чим договір в цілому чи його частину (третейське застереження) неможливо визнати недійсним чи нікчемним.

Колегія суддів не бере до уваги посилання скаржника на правовий висновок, викладений у Постанові Верховного суду від 15.08.2019 року по справі № 405/8416/13-ц, оскільки в указаній справі були встановлені інші фактичні обставини (сторони підписали третейську угоду, однак не визначили чітке коло питань, на які може поширюватись третейська угода), порівняно з обставинами у цій справі.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд безпідставно дійшов висновку про доведеність позивачкою факту не укладення договору позики від 18.01.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження.

Позивач по справі надала суду першої інстанції в якості письмового доказу висновок експерта від 09 грудня 2021 року №КСЕ-19/115-21/16045, що проведений Миколаївським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України в рамках кримінального провадження за № 0000777.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про допустимість вказаного висновку експерта як доказу, оскільки експертиза, проведена у кримінальному провадженні, містить інформацію щодо предмета доказування у цій цивільній справі, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений.

Таким чином, твердження щодо недопустимості цього доказу є безпідставними, оскільки відповідно до частини 1 статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відомостей про те, що вказаний висновок було отримано з порушенням порядку, встановленого законом, матеріали справи не містять.

Крім того, чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо можливості використання під час розгляду справи доказів, отриманих в межах інших проваджень. Достовірність і достатність таких доказів оцінюється судом з урахуванням обставин конкретної справи.

Відповідач, заперечуючи проти висновку експерта, не надала доказів на його спростування, не скористалася правом на заявлення клопотання про призначення відповідної експертизи у цій справі, не ставила перед судом питання про виклик у судове засідання експертів, які проводили комплексну судово-технічну експертизу документів та почеркознавчу експертизу.

За своїм змістом решта доводів апеляційної скарги зводяться до повторень заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Мухіної Людмили Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 24 липня 2023 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: В.Ю. Бєлка

Е.А.Онищенко