Житомирський апеляційний суд
Справа №295/6506/16-ц Головуючий у 1-й інст. Зосименко О. М.
Категорія 48 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/6506/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування Житомирської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна об`єктом права сумісної власності, визнання права власності та визнання недійсним договору дарування, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 21 лютого 2023 року, ухвалене під головуванням судді Зосименко О.М. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому з урахування уточнених позовних вимог просила:

- встановити факт її спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2000 року по 2015 рік;

- визнати недійсним договір дарування 35/100 частин житлового будинку від 11 березня 2016 року, укладений ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 ;

- визнати спільною сумісною власністю подружжя 20/100 частин житлового будинку загальною площею 272,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку від 20/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за нею право власності на 1/2 частку від 20/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначає, що вона та ОСОБА_2 з 1999 року почали проживати разом однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу та вести спільне господарство. Вказує, що під час спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дитина. Стверджує, що з 1999 року вони з ОСОБА_2 спільно проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що весь час, починаючи з 1999 року вони спільно вели господарство, разом харчувалися, мали спільний бюджет, спільно користувалися предметами побуту, разом їздили на відпочинок, разом проводили дозвілля.

Вказує, що відповідачу згідно договору дарування від 16 квітня 1979 року було подаровано 37/100 частин житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_2 . Стверджує, що оскільки вони хотіли розширити своє житло за час спільного проживання однією сім`єю почали добудовувати даний житловий будинок за спільні кошти. Зазначає, що за роки спільного проживання було проведено весь об`єм будівельно оздоблюваних робіт та здана декларація про готовність будинку, а 02.02.2016 було проведено державну реєстрацію прав власності на 50/100 домоволодіння, які відповідач оформив на себе та 35/100 домоволодіння, які відповідач згідно договору дарування від 11.03.2016 подарував ОСОБА_3 .

Зазначає, що згідно договору дарування в 2009 році ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 28/100 належної їй частки будинку за адресою: АДРЕСА_2 , відтак ОСОБА_2 став власником 65/100 частки будинку за вказаною адресою. Вказує, що 11.12.2015 відповідачем було зареєстровано декларацію про готовність об`єкту до експлуатації прибудови літери «а5» та «а6», надбудови літери «А5» та «А4» за адресою: АДРЕСА_2 (початок будівництва «А5» - 2009 рік; «А4» - 2004 рік; «а5» та «а6» - 2004, рік закінчення 2005, 2010, площа 98,8 кв.м., поверховість 2.

Стверджує, що 02.02.2016 реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію та за відповідачем було зареєстровано право власності на 85/100 ідеальних часток вказаного домоволодіння. Вважає, що матеріалами справи документально підтверджено збільшення частки відповідача за період їх спільного проживання, так як він отримав в дарунок 37/100 частки від батька та 28/100 від ОСОБА_5 , що становить 65/100, однак в 2016 році зареєстрував вже 85/100 ідеальних часток, тобто 20/100 частки домоволодіння являється спільно набутим майном за період спільного проживання в період 2001-2014 роки. Враховуючи вищевикладене просить задовольнити її позов в повному обсязі.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14.12.2018 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період з 2000 року по 2015 рік. Визнано спільною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 20/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину від 20/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину від 20/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог, зокрема щодо визнання недійсним договору дарування 35/100 частини житлового будинку від 11.03.2016, укладеного ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 - відмовлено.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 27.03.2019 рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2018 року в частині початку періоду спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу змінено з 2000 року на ІНФОРМАЦІЯ_2 . В решті рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 03.02.2021 рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14.12.2018 та постанову Житомирського апеляційного суду від 27.03.2019 у частині вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя 20/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; визнання за ОСОБА_2 права власності на частину від 20/100 частин та за ОСОБА_1 права власності на частину від 20/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , скасовані, направлено справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 21 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя 20/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 та визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності по частині від 20/100 ідеальних частин зазначеного будинку за кожним, задоволено. Визнано спільною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 20/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину від 20/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину від 20/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що судом першої інстанції всупереч викладеним у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року висновкам, не було встановлено будь яких фактичних даних, які б свідчили про конкретні понесені позивачем трудові чи грошові затрати, що призвели до істотного збільшення вартості спірного майна, а тому висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимог позивача є необґрунтованими. Стверджує, що судом першої інстанції не надано будь якої оцінки всім наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, не встановлено конкретних можливих шляхів та способів збільшення вартості спірного майна. Вказує, що предметом спору не є індивідуально визначене окреме майно, набуте сторонами у період фактичних шлюбних відносин, а тому посилання суду першої інстанції на презумпцію спільності майна є помилковим. Враховуючи викладене, просить рішення Богунського районного суду м. Житомира від 21 лютого 2023 року скасувати та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що за договором дарування від 16 квітня 1979 року, який посвідчений у нотаріальному порядку, ОСОБА_8 подарував своєму сину ОСОБА_2 37/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 42,30 кв.м.

Згідно із договором дарування від 06 лютого 2009 року, який також посвідчений у нотаріальному порядку, ОСОБА_5 передала безоплатно у власність ОСОБА_2 28/100 частин житлового будинку АДРЕСА_2 .

Право приватної власності на нерухоме майно за вказаним договором зареєстроване за ОСОБА_2 - 05 березня 2009 року.

Отже, на підставі договорів дарування від 16 квітня 1979 року та від 06 лютого 2009 року ОСОБА_2 став власником 65/100 частин житлового будинку АДРЕСА_2 .

У центрі надання адміністративних послуг Житомирської міської ради Войцехівський В.В. 11 грудня 2015 року за №17447 зареєстрував декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, у якій за адресою буд. АДРЕСА_2 значаться прибудови літ. «а5» та «а6», надбудови літ. «А4» та «А5». Зазначено про початок будівництва у 2004 році та про його закінчення у 2010 році. Вказана загальна площа будівлі 98,8 кв. м.

Відповідно до довідки-розрахунку на встановлення нових розмірів ідеальних часток на житловий будинок АДРЕСА_2 по фактичному користуванні, за результатами проведеної 12 січня 2016 року інвентаризації, виходячи із вартості будинку розміри ідеальних часток складають: ОСОБА_2 85/100 ід.ч., ОСОБА_9 15/100 ід.ч.

За таких обставин, за наслідками проведених у період з 2004 року по 2010 рік прибудов та надбудов у будинку АДРЕСА_2 , загальна його площа зросла з 65/100 ід. ч. до 85/100 ід. ч.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 лютого 2016 року за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на 85/100 часток житлового будинку АДРЕСА_2 .

Отже частка, що наразі зареєстрована за ОСОБА_2 , збільшилася на 20/100 ід. частин (85/100 - 65/100) у період з 2004 року по 2010 рік.

На підставі договору дарування від 11 березня 2016 року ОСОБА_2 безоплатно передав у власність своєму старшому сину - ОСОБА_3 35/100 частин будинку АДРЕСА_2 .

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи за №457/08-2022 від 15.08.2022 вартість квартири АДРЕСА_3 (площею 58,3 кв.м.) та частини сараю (літ. «Б»), що входили до складу 37/100 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 , в стані на 01 січня 2004 року, цінах на дату проведення дослідження, становить 424 231 грн.

В період із 01.01.2004 по 04.03.2009 у приміщеннях квартири АДРЕСА_3 , які входили до складу 37/100 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 , здійснено перепланування та будівництво прибудови (літ. «а5» та «а6») та надбудови (літ. «А4»), в результаті чого площа квартири АДРЕСА_3 збільшилась із 58,3 кв.м. до 98,6 кв.м. (в тому числі 40,8 самовільно побудовано), а також влаштовано інженерні комунікації, зокрема: водопостачання та водовідведення (каналізація).

Вартість квартири АДРЕСА_3 , що входила до складу 37/100 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 в стані на 04.03.2009 після здійснених прибудов та надбудов у період з 01.01.2004 по 04.03.2009, в цінах на дату проведення дослідження, становить: 814 597 грн.

Крім того, відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи за №457/08-2022 від 15.08.2022 в період із 05.03 2004 по 31.12.2014 (момент, закінчення проживання спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу) в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_4 , на місці тамбура №2-1 (площею 3,0 кв.м.), кухні №2-2 (площею 8,4 кв.м.) та кімнати №2-3 (площею 8,9 кв.м.), що входили до складу 28/100 частки, які зазначені в технічному паспорті від 14.11.2005 станом на 18.04.2015 розташована самочинна прибудова загальною площею 62,8 кв.м., яка складається із коридору №2-1 (площею 4,7 кв.м.), санвузла №2-2 (площею 5,0 кв.м.), кухні-столової №2-3 (площею 28,3 кв.м.), коридору №2-4 (площею 2,8 кв.м.), житлової кімнати №2-5 (площею 13,2 кв.м.) та житлової кімнати №2-6 (площею 8,8 кв.м.), тим самим збільшено площу квартири АДРЕСА_5 із 20,3 кв.м. до 62,8 (в т.ч. 62,8 кв.м. самочинно побудовані). Встановити точну дату початку виконання кожного етапу будівельних робіт, виходячи із обсягу наданих на дослідження матеріалів, не вбачається за можливе. Вартість приміщень, що входили до складу 65/100 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 та здійснених прибудов із надбудовами у період з 05 березня 2004 року по 31 грудня 2014 року в цінах на дату проведення дослідження, становить: 1 555 360 грн.

Предметом позову у справі, що переглядається є визнання спільною сумісною власністю подружжя 20/100 частин нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 та визнання за кожним із подружжя 20/100 частин спірного нерухомого майна, оскільки за період спільного проживання сторін, частка відповідача істотно збільшилася, а саме з 65/100 до 85/100.

Розглядаючи даний спір колегія суддів виходить з наступного.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та статтях 24, 25 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) в залежності від того, коли було придбано спірне майно.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі №569/13242/14-ц.

Стаття 41 Конституції України гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції»).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі №534/1017/20.

Відповідно до частини третьої, четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Частиною першою статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі №330/1569/19.

Згідно з частиною другою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною першою статті 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Однак, при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, яке є особистою приватною власністю одного із подружжя, у придбанні (набутті) майна. Якщо в придбанні (будівництва) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2008 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Колегія суддів враховує, що майно, яке належало одному з подружжя на праві особистої приватної власності у порядку статті 57 СК України, повністю та автоматично не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише у порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом, з урахуванням частини, яка належала одному із подружжя на праві особистої приватної власності.

Наведене узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі справа №541/2734/16-ц (провадження №61-3125 св 19).

У постанові від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що «істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна».

З дослідницької частини висновку судової оціночно-будівельної експертизи за №457/08-2022 від 15.08.2022 вбачається, що в період із 01.01.2004 по 04.03.2009 у приміщеннях квартири АДРЕСА_3 , які входили до складу 37/100 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 , здійснено перепланування та будівництво прибудови (літ. «а5» та «а6») та надбудови (літ. «А4»), в результаті чого площа квартири АДРЕСА_3 збільшилась із 58,3 кв.м. до 98,6 кв.м. (в тому числі 40,8 самовільно побудовано), а також влаштовано інженерні комунікації, зокрема: водопостачання та водовідведення (каналізація).

Крім того, відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи за №457/08-2022 від 15.08.2022 вартість квартири АДРЕСА_3 (площею 58,3 кв.м.) та частини сараю (літ. «Б»), що входили до складу 37/100 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 , в стані на 01 січня 2004 року, цінах на дату проведення дослідження, становить 424 231 грн, а після здійснених прибудов та надбудов у період з 01.01.2004 по 04.03.2009, в цінах на дату проведення дослідження, становить: 814 597 грн.

Також відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи за №457/08-2022 від 15.08.2022 в період із 05.03 2004 по 31.12.2014 (момент, закінчення проживання спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу) в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_4 , на місці тамбура №2-1 (площею 3,0 кв.м.), кухні №2-2 (площею 8,4 кв.м.) та кімнати №2-3 (площею 8,9 кв.м.), що входили до складу 28/100 частки, які зазначені в технічному паспорті від 14.11.2005 станом на 18.04.2015 розташована самочинна прибудова загальною площею 62,8 кв.м., яка складається із коридору №2-1 (площею 4,7 кв.м.), санвузла №2-2 (площею 5,0 кв.м.), кухні-столової №2-3 (площею 28,3 кв.м.), коридору №2-4 (площею 2,8 кв.м.), житлової кімнати №2-5 (площею 13,2 кв.м.) та житлової кімнати №2-6 (площею 8,8 кв.м.), тим самим збільшено площу квартири АДРЕСА_5 із 20,3 кв.м. до 62,8 (в т.ч. 62,8 кв.м. самочинно побудовані). Вартість приміщень, що входили до складу 65/100 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 та здійснених прибудов із надбудовами у період з 05 березня 2004 року по 31 грудня 2014 року в цінах на дату проведення дослідження, становить: 1 555 360 грн.

Таким чином, колегія суддів враховує, що оскільки у період спільного проживання сторін по справі здійснено перепланування та будівництво прибудови (літ. «а5» та «а6») та надбудови (літ. «А4»), в результаті чого площа квартири АДРЕСА_3 збільшилась із 58,3 кв.м. до 98,6 кв.м. (в тому числі 40,8 самовільно побудовано), а також влаштовано інженерні комунікації, зокрема: водопостачання та водовідведення (каналізація) істотно збільшено вартість спірного нерухомого майна, що також підтверджується висновком судової оціночно-будівельної експертизи №457/08-2022 від 15.08.2022.

У постанові від 22 вересня 2020 року в справі №214/6174/15-ц (провадження №14-114цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що «другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу. При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мала довести, що у збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність».

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості саме по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

Наведене узгоджується із правовими висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі №654/3460/15-ц (провадження №61-36929св18) та від 10 червня 2021 року у справі №462/1305/16-ц (провадження №61-7448св19).

Досліджуючи питання участі сторін у збільшенні вартості належної ОСОБА_2 частини спірного нерухомого майна, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції проте, що таке збільшення відбулося внаслідок трудових та грошових затрат обох з подружжя. Зокрема, відповідно до записів у трудовій книжці ОСОБА_1 з 12 вересня 2000 року до 1 серпня 2006 року була працевлаштована у ТОВ «Ферпласт-Україна» та отримувала офіційний дохід.

Колегія суддів звертає увагу на те, що будь-яких доказів на підтвердження того, що вартість спірного нерухомого майна збільшилась лише за рахунок особистих коштів ОСОБА_2 , а також того, що ОСОБА_1 не приймала участі у його реконструкції та будівництві прибудов, відповідачем не надано.

Таким чином, у справі, яка переглядається, встановлено, що вартість спірного нерухомого майна за час фактичного перебування у шлюбі сторін у справі збільшилася з 65/100 до 85/100 часток за рахунок добудови та реконструкції. Тобто за наслідками реконструкції та добудови кількісні та вартісні характеристики спірного житлового приміщення, 65/100 частин якого належала особисто відповідачу (що не оспорюється сторонами), істотно збільшилися, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що 20/100 вказаного майна стало об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на належній оцінці наданих сторонами доказів та відповідають принципу презумпції спільності майна подружжя, набутого під час шлюбу, закріпленому в статті 60 СК України та неодноразово підтвердженому Верховним Судом, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав р людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції залишено без змін рішення суду першої інстанції, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 21 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 05 квітня 2023 року.

Головуючий

Судді