Справа № 627/495/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2023 року смт Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області в складі :

головуючого - судді Каліберди В.А.,

з участю секретаря - Коломієць Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Краснокутськ Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Краснокутської селищної ради Харківської області про визнання права власності на 2/5 частини житлового будинку із господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 , однак у грудні 1977 року рішенням народного суду Краснокутського району їх шлюб було розірвано та при розподілі майна за нею було визнано право власності на 3/5 домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_6 визнано право власності на 2/5 частини вищевказаного домоволодіння. Також вказала, що ОСОБА_6 ще до розірвання шлюбу (01.05.1976) виїхав на постійне місце проживання в смт Машівка Полтавської області, а вона залишилася проживати у даному будинку, де й проживає на даний час. При цьому ОСОБА_6 в даному будинку не проживав та не був прописаний. Свою частку в натурі не виділяв, комунальні платежі та податки не сплачував, участі у добудові, перебудові, ремонтах та веденні господарства не приймав.

Також вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер і на даний час об`єкт нерухомості ( 2/5 частини будинку) не має власника, при цьому позивач продовжує проживати у будинку, тобто добросовісно, відкрито, безперервно володіє та користується тією частиною будинку (яка складає 2/5 частин будинку), що належали ОСОБА_6 протягом більше ніж десять років, так як проживає та володіє будинком з 1977 року, в зв`язку з чим звернулася до суду з даним позовом та прохала визнати за нею право приватної власності на 2/5 частин житлового будинку із господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Позивач в судове засідання не з`явилася, однак в позовній заяві прохала про розгляд позовної заяви без її участі, на позовних вимогах наполягала та прохала позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій прохав слухати справу у його відсутність, при винесенні рішення покладався на розсуд суду.

Третя особа - ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, однак надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Також в заяві вказала, що заперечень по даній справі вона не має, позовні вимоги прохала підтвердити.

Третя особа - ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив.

Третя особа - ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Також в заяві вказав, що заперечень по даній справі вона не має, позовні вимоги прохав задовольнити.

Залучена судом третя особа ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті №7 від 27.01.2023.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 з 25 травня 1977 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області від 16.08.2022 №832.

Рішенням Народного суду Краснокутського району Харківської області від 20 грудня 1977 року було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Також даним рішенням за ОСОБА_1 визнано право власності на 3/5 частини домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_6 визнано право власності на 2/5 частини будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане повторно 09 листопада 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Машівського райуправління юстиції Полтавської області.

Зі спадкової справи №325 за 2005 рік, заведеної Машівською державною нотаріальною конторою Полтавської області на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 вбачається, що спадщину після смерті останнього прийняла його дружина ОСОБА_2 та діти: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на майно спадкодавця ОСОБА_6 . При цьому 2/5 частини спірного будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 до складу спадкової маси, яка була успадкована спадкоємцями ОСОБА_4 , не ввійшли.

Також до матеріалів справи позивачем долучено копію Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9602252 від 18.01.2006, з якого вбачається, що власниками житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 (форма власності приватна спільна часткова; частка 2/5) та ОСОБА_1 (форма власності приватна спільна часткова; частка 3/5); підстава виникнення права власності рішення суду/Справа №2-478/20.12.1977/ Народний суд Краснокутського району.

У позовній заяві позивач вказує, що ніколи не приховувала факт перебування майна (2/5 частини будинку) в її володінні, вважає цілком доведеним факт добросовісного заволодіння майном, відкритого та безперервного володіння майном, оскільки таке володіння не переривалось протягом усього строку набувальної давності, а тому є всі підстави для визнання за нею права власності на 2/5 частину будинку за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК України.

Однак з даним твердженням позивача суд не погоджується на підставі слідуючого.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд також зазначає, що смерть ОСОБА_6 , а також оформлення спадкоємцями ОСОБА_6 права на спадщину не дають позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним та добросовісним.

Натомість, сам по собі факт користування позивачем спірним майном не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю на вказане майно відповідно дос татті 344 ЦК України.

Враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21, оцінивши всі докази у їх сукупності, врахувавши принцип справедливості рішення суду, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, позивач не є добросовісним набувачем спірної частини житлового будинку, оскільки вона увесь час знала про те, що власником вказаної частини житлового будинку був її колишні чоловік ОСОБА_1 , а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до норм закріплених у ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Звертаючись до суду, позивачка у позовній заяві виклала обставини, якими обґрунтовувала свої вимоги, зазначила докази, що підтверджують вказані обставини.

Отже, позивачка на власний розсуд розпорядилася своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18 (провадження № 61-17205 св 19).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За викладених фактичних обставин, оскільки позивач не довдела сукупності обставин, які є необхідними для застосування положень про набувальну давність як підставу для визнання права власності, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову.

Керуючись ст. 344 ЦК України, ст.ст. 259, 265,268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання права власності за набувальною давністю- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ).

Відповідач: Краснокутська селищна рада Богодухівського району Харківської області ( місцезнаходження: вул. Охтирська №1, смт Краснокутськ, Богодухівський район, Харківська область, ).

Третя особа: ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2 ).

Третя особа: ОСОБА_5 (місце проживання: АДРЕСА_3 ).

Третя особа: ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_4 ).

Третя особа: ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_5 ).

Суддя Каліберда В. А.