ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3461/23 Справа № 202/2452/21 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року по справі за позовом керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях до ОСОБА_1 , треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про витребування майна,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2021 року керівник Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області, діючи в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про витребування майна, мотивуючи його тим, що рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2015 року у справі №184/2042/15-ц визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 01 березня 2013 року, укладений між ОСОБА_4 та ВАТ «Дніпроважбуд»; визнано за ОСОБА_4 право власності на нежитлові приміщення, в тому числі і за адресою: АДРЕСА_1 у буд.літ.А-2 нежитлове приміщення №1 поз.1-10, загальною площею 171,9 кв.м, стягнуто заборгованість з орендної плати.

Вказували, що в подальшому, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2016 року скасовано рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2015 року у справі №184/2042/15-ц та ухвалено нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» про визнання договору дійсним, визнання права власності на нерухоме майно та стягнення заборгованості з орендної плати.

Спірне нерухоме майно, відповідно до постанови Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року у справі №40/287, залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 15 червня 2010 року, відносилося до державної власності, однак орган державної влади, уповноважений розпоряджатися вказаним майном Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградських областях), всупереч ст.33 ЦПК України до участі у справі №182/2042/15-ц залучено не було.

Зазначали, що спірне нерухоме майно було відчужене ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 16 лютого 2016 року. В подальшому відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24 листопада 2016 року спірне нерухоме майно відчужено ОСОБА_6 ОСОБА_3 .

Заочним рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2017 року у справі №202/436/17 (яке набрало законної сили) задоволено у повному обсязі позовні вимоги керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області до ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , про витребування майна. В ході виконання вищевказаного рішення суду, державним виконавцем Індустріального ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) 29 квітня 2020 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.6 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Посилаючись на на те, що право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 171,9 кв.м, було зареєстровано за ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладеним між нею та ОСОБА_3 , від 31 липня 2018 року, а у подальшому, у зв`язку зі смертю ОСОБА_7 , зареєстровано за ОСОБА_2 , який відчужив його 19 листопада 2020 року ОСОБА_1 , тобто майно вибуло поза волею власника Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях з державної власності іншим шляхом, а тому просили суд ухвалити рішення, яким витребувати у ОСОБА_1 на користь держави в особі Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях в будівлі у гуртожитку літ.А-2 нежитлове приміщення №1 на І поверсі, позиції 1-10, загальною площею 171,9 кв.м, розташовані у АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) та стягнути судовий збір.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року позов керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях задоволено. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вона є добросовісним набувачем та її право власності порушується вказаним рішенням. Вона не знала та не могла знати про те, що придбане нею нерухоме майно відносилося до державної власності. Вказувала про пропуск позовної даності.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом першої інстанції і це підтверджується матеріалами справи, що рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2015 року у справі №184/2042/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ВАТ будівельно-монтажна фірма «Дніпроважбуд» про визнання договору дійсним, визнання права власності на нерухоме майно та стягнення заборгованості з орендної плати, позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 01 березня 2013 року, укладений між ОСОБА_4 та ВАТ «Дніпроважбуд», визнано за ОСОБА_4 право власності на нежитлові приміщення, в тому числі і за адресою: АДРЕСА_1 у буд. літ.А-2 нежитлове приміщення №1 поз.1-10, загальною площею 171,9 кв.м, стягнуто заборгованість з орендної плати.

Спірне нерухоме майно відповідно до постанови Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року у справі №40/287, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 15 червня 2010 року, відносилося до державної власності, так позов Регіонального відділення ФДМУ задоволено частково, визнано неправомірним включення до статутного фонду ВАТ «БМФ» «Дніпроважбуд» гуртожитків у м.Дніпропетровську, а саме: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 та АДРЕСА_7 ; визнано недійсним наказ комітету економіки Дніпропетровської обласної ради народних депутатів від 27 січня 1995 року №114 в частині включення в уставний фонд ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» цих гуртожитків; визнано недійсним акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу державного ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», затвердженого заступником голови Дніпропетровського облвиконкому від 21 грудня 1994 року в частині включення в уставний фонд ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» гуртожитків у м.Дніпропетровську: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_8 по АДРЕСА_9 , АДРЕСА_4 по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_10 по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_6 та АДРЕСА_7 ; визнано право власності за державою в особі регіонального ФДМУ по Дніпропетровській області на вказані гуртожитки: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_5 , підвал та прибудинкові споруди гуртожитку АДРЕСА_6 та 2,4,5 поверхи, прибудинкові споруди гуртожитку АДРЕСА_7 ; вилучено із незаконного володіння ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» вказані гуртожитки.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2016 року рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2015 року у справі №184/2042/15-ц скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» про визнання договору дійсним, визнання права власності на нерухоме майно та стягнення заборгованості з орендної плати.

Разом з цим, станом на 22 грудня 2016 року право власності на нежитлове приміщення, розташоване у АДРЕСА_1 , загальною площею 171,9 кв.м, було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 24 листопада 2016 року.

Передумовою укладення цього договору став договір купівлі-продажу від 16 лютого 2016 року, згідно якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_6 купив нежитлове приміщення, розташованого у АДРЕСА_1 , загальною площею 171,9 кв.м.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2017 року у справі №202/436/17 за позовною заявою керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області до ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , про витребування майна із чужого володіння, позовні вимоги задоволено в повному обсязі, витребувано у ОСОБА_3 на користь держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області нежитлове приміщення, яке розташоване у АДРЕСА_1 у буд. літ.А-2 нежитлове приміщення №1 поз.1-10, загальною площею 171,9 кв.м, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 26 листопада 2019 року, рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2017 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року залишено без змін.

На виконання рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська по справі №202/436/17, провадження №2/202/853/2017, 17 травня 2018 року було видано виконавчий лист.

21 травня 2018 року постановою державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Михайленко Ю.В. відкрито виконавче провадження №56441814.

Державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Михайленко Ю.В. 29 квітня 2020 року у виконавчому провадженні №56441814 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.6 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 31 липня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренком Р.О., зареєстрованого в реєстрі за №191, ОСОБА_3 продав ОСОБА_7 нежитлове приміщення №1, яке знаходиться у АДРЕСА_1 .

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 171,9 кв.м, зареєстровано за ОСОБА_7 , державна реєстрація права власності проведена 31 липня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, серія та номер: реєстровий №191, виданий 31 липня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О.

11 серпня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Швецовою Н.В., у зв`язку зі смертю ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , видано свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя, та зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 .

Згідно з договором купівлі-продажу від 19 листопада 2020 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В., зареєстрованого в реєстрі за №16769, ОСОБА_2 (продавець) передав у власність, а ОСОБА_1 (покупець) прийняла у власність нежитлове приміщення, яке знаходиться у АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення №1.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 17 березня 2021 року право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 171,9 кв.м, зареєстровано за ОСОБА_1 .

Дніпропетровською місцевою прокуратурою №1, 12 червня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №0000214 щодо вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, а саме за фактом здійснення останнім відчуження нежитлового приміщення АДРЕСА_11 , що складається з поз.1-10, загальною площею 171,9 кв.м, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 31 липня 2018 року. Досудове розслідування триває.

Задовольняючи позовні вимоги керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, суд першої інстанції виходив з того, що вони законні та обґрунтовані, спірне нерухоме майно було протиправно відчужене, а держава в особі Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, як власник спірного майна, яке вибуло з її власності поза її волею, має право на його витребування шляхом пред`явлення віндикаційного позову на підставі ст.388 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити на момент відкриття провадження у справі доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади, зокрема повноважень Дніпровської міської ради, здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Повноваження прокурора у спірних правовідносинах визначено, зокрема, Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру».

Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час пред`явлення прокурором позову, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі №698/119/18 (провадження №14-350цс19) з посиланням на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц (провадження №14-104цс19).

У позовній заяві прокурор, на виконання частини четвертої статті 56 ЦПК України, абзацу першого частини третьої, абзацу першого частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» навів обґрунтування неналежного здійснення Регіональним відділенням Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях заходів цивільно-правового характеру, спрямованих на витребування нежитлового приміщення з чужого незаконного володіння на користь держави в особі Фонду.

Відповідно до постанови Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року у справі №40/287, залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 15 червня 2010 року, спірне нерухоме майно відноситься до державної власності, та наразі органом державної влади, уповноваженим розпоряджатися вказаним майном є Регіональне відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградських областях.

Частиною четвертою статті 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2017 року у справі №202/436/17 за позовною заявою керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області до ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , про витребування майна із чужого володіння, позовні вимоги задоволено в повному обсязі, витребувано у ОСОБА_3 на користь держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області нежитлове приміщення, яке розташоване у АДРЕСА_1 у буд. літ.А-2 нежитлове приміщення №1 поз.1-10, загальною площею 171,9 кв.м, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2017 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 26 листопада 2019 року рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2017 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року залишено без змін.

На виконання рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська по справі №202/436/17, провадження №2/202/853/2017, 17 травня 2018 року було видано виконавчий лист.

Виконавчий лист повернуто без виконання у зв`язку з тим, що спірне нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 31 липня 2018 року, укладеним між нею та ОСОБА_3 , У зв`язку зі смертю ОСОБА_7 право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_2 , який відчужив його на користь ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19 листопада 2020 року.

Таки чином позивачем доведено належними та допустимими доказами заявлені позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині того, що вона є добросовісним набувачем та з часу придбання нежитлового приміщення понесла певні витрати на його утримання, не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позову.

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_1 на те, що вона не знала та не могла знати про те, що придбане нею нерухоме майно відносилося до державної власності також не може слугувати підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позову.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

З врахуванням обставин даної справи, витребування спірного нежитлового приміщення від ОСОБА_1 , яка є добросовісним набувачем, не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки на час набуття відповідачкою ОСОБА_1 права власності на нього (19 листопада 2020 року) вже тривалий час існував судовий процес щодо спірної нерухомості, та у зв`язку з чим вона могла передбачити для себе негативні наслідки під час укладення договору купівлі-продажу від 19 листопада 2020 року

До подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 квітня 2021 року в справі №320/62/19 (провадження №61-4967св20).

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального й процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишена без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.