Справа № 445/1214/22
провадження № 2/445/138/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2023 року Золочівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Сивака В. М.

секретаря судового засідання Захарчук Н.Я.

з участю представника відповідача ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золочеві Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_6 про припинення права власності з компенсацією вартості майна,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернулася до Золочівського районного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_6 про припинення права власності на 1/20 частку квартири та визнання права власності на цю частку а позивачкою.

В обґрунтування позову зазначає, що 19.10.2010року державним нотаріусом їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 7/10 частки квартири АДРЕСА_1 . Після ряду спадкувань вона стала власником більшої частини квартири. Її сестра ОСОБА_6 володіє 1/10-ою частки квартири, а відповідачка, її тітка - 1/20-ою частки квартири.

Позивачка оцінила вартість такої частки в 16 522,00 грн., які внесла на депозитний рахунок суду до пред`явлення позову. Вказує, що відповідачка в спірній квартирі не проживає, не приймає жодної участі в утриманні квартири, виділення їй 1/20-ої частки є технічно неможливим, тому річ є неподільною. Відповідачці належить інше житлове приміщення на праві власності.

Посилається на Постанову ВСУ №6-2811цс15 від 30.03.2016р. та п.7 Постанови Пленуму ВС №20 від 22.12.1995року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», просить припинити право власності на 1/20 частину квартири тітки з підстав статті 358 ЦК України, враховуючи, що частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Відповідачка надала суду відзив в якому зазначає. що позивачці належить 17/20 частки квартири, їй належить 1/20 частка квартири, ще ОСОБА_6 належить 1/10 частка квартири. Зазначає, що така перебуває в спільній частковій власності. Вона своє свідоцтво в нотаріуса не отримувала.

Вказує, що жодних неприязних відносин з позивачкою немає. Ціна її частки в сумі 16 522грн. занижена в рази та розрахована відповідно до неіснуючого курсу долара як 1 до 26.1грн. Оцінює свою частку в розмірі 90 000 грн. Вказує, що суд таким рішенням втрутиться в її право власності на суму 73 478грн. і вказана шкода, яку завдасть суд, є істотною для неї. Посилається на судову практику, зокрема Постанову ВС № 754/16751/18 від 24.11.2021р.

Ухвалою суду від 26.09.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження з викликом учасників справи, призначено підготовче судове засідання у справі.

В судовому засіданні представник позивача заявила, що позивачка постійно проживає в м. Львові та має ключ від даної квартири, однак у вказаній квартирі не проживає через перешкоди з боку відповідачки, які проявляються в наявності її права власності на частку на майно в спірній квартирі, а також через конфлікти із-за яких вона зверталася в поліцію, однак поліція відреагувала фактично «відпискою».

В судовому засіданні представник відповідача заявив, що позивачка намагається купити частку квартири не за ринковою ціною, яку називає відповідач, а за ціною заниженої оцінки доданої до позовної заяви, адже ціна формується шляхом попиту та пропозиції, а не формальної оцінки. Відповідачка ніколи не відмовлялась відчужити вказану частку за суму названу суду, тому шляхом подання позову, відбувається фактичне примушування до укладення договору купівлі-продажу за нав`язаною ціною яку вважає адекватною лише позивачка. Звертає увагу суду, що інший співвласник не визначався відносно позову.

Позивачка через своїх представників в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, які просили позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідачки в судовому засіданні зазначив, що відповідач позовні вимоги не визнає з підстав, викладених відзиві на позовну заяву.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, явку представників не забезпечила.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, дійшов наступного висновку.

Рішення суду базується на константах, що право приватної власності є непорушним (321ЦКУ). Примус щодо права власності суперечить нормам Конституції України. Держава же надає гарантії прав приватних осіб у випадку втручання самої держави у їхні права методом примусу. У постанові ВСУ від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. З того, рішення суду не підмінює та не може підмінити собою договір (правочин, домовленість).

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

У ч.1 ст. 356 ЦКУ визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із статтею 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

У відповідності до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Зробивши аналіз положень правової норми статті 365 ЦК України суд прийшов до висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але їх об`єднує одна умова - таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Завдана рішення суду внаслідок такого припинення шкода не буде істотною.

У пунктах 44,45 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17, зазначено, що водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). При цьому, з указаних вище норм чинного законодавства вбачається, що приписи пункту 4 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України ("таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї") перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи. Проте, оскільки співвласником у спільному майні так само може бути й юридична особа, припинення права на частку якої за рішенням суду також може завдати істотної шкоди її інтересам, Велика Палата Верховного Суду вважає, що приписи цього пункту підлягають застосуванню до всіх майнових відносин, які виникають між співвласниками у спільному майні. Натомість запропонована у цьому пункті законодавцем конструкція "та членам його сім`ї" підлягає застосуванню виключно до фізичних осіб як учасників указаних відносин.

На думку суду тільки і саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Позиція висловлена у пункті 43 Постанови Великої Палати ВС від 18 грудня 2018 року в справі №908/1754/17 є правильною та спрямованою виключно на врегулювання відносин між учасниками цивільних правовідносин, а не використання суду, як інструменту примусу.

Разом з тим правова норма ЦК України (існуюча в законодавстві з 01.01.2004р.), не зазначає ознак критерію «істотна шкода», висновок про істотність шкоди, що завдається рішенням суду, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується судом в кожному конкретному, індивідуальному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей майна, яке має статус спільного. Це перегукується з положеннями викладеними в Постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц, де зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Таким чином, аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 ч. 1 цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Крім того, позивачем пред`явлено позов як про припинення права власності за відповідачем так і про визнання права власності на вказане майно за позивачем. Вказане є неможливим та суперечить статті 16 ЦКУ, адже пред`являючи позов, позивач права на майно немає, воно належить відповідачу до вступу рішення про припинення права власності в законну силу, відповідно позивач за захистом такого звернутися не може шляхом визнання права власності, адже його цивільне право виникає зі вступом рішення суду в законну силу.

У співвласника, який тільки пред`являє позов про припинення права на частку, відсутнє суб`єктивне право, яке не визнається або оспорюється. Рішення суду буде лише підставою для правонабуття. У випадку відсутності суб`єктивного права власності неможливо стверджувати й про його порушення, тобто невизнання чи оспорювання, що виступало б передумовою для визнання права недопустими є поєднання конструкції позову про припинення права на частку (стаття 365 ЦК України) та визнання права (пункт 1) частини другої статті 16 ЦК України) одночасно. (Постанова ВС 169/470/20 від 31.05.2023р.)

Разом з тим пункти 38 - 43 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17, зазначають наступне: оскільки приписи актів господарського законодавства України не містять норм права, які регулюють відносини щодо припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, тобто господарські правовідносини щодо припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників не врегульовані іншими актами чинного законодавства ніж цивільного, то до цих відносин підлягають застосуванню відповідні приписи Цивільного кодексу України, зокрема, положення статті 365 цього Кодексу. Разом з тим, визначаючи порядок застосування положень частини першої указаної статті, Велика Палата Верховного Суду керується наступним. З приписів Цивільного кодексу України вбачається, що в разі, коли законодавець передбачає обов`язкову наявність перелічених ним обставин для застосування певних правових наслідків їх настання за відповідною нормою права, ним застосовується така правова конструкція, як, наприклад, "за наявності одночасно". Так, за змістом статті 652 Цивільного кодексу України, якою врегульовано порядок зміни або розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин, договір може бути розірваний, змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Тобто, застосовуючи в приписах цієї статті конструкцію "за наявності одночасно", законодавець передбачив обов`язкову наявність перелічених ним умов для можливості розірвання чи зміни договору за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони. Виходячи із зазначеного можна дійти висновку, що відсутність подібної конструкції ("за наявності одночасно") в статті 365 Цивільного кодексу України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3).

Виходячи з пункту 38 вищевказаної постанови Великої Палати ВС, відносини, що врегульовані 365 ст. ЦКУ не врегульовані більше жодним нормативним актом. Виходячи з змісту вказаної правової норми, а саме право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, суд вважає, що таке формулювання змісту статті передбачає можливість задоволення такого позову виключно за позовом всіх інших співвласників, а не одного з них, незалежно від розміру частки. А відтак, оцінюючи конкретні обставини справи ОСОБА_6 , яка має частку в спірному майні, що не заперечується сторонами, такого позову не пред`являла. Факт залучення її до участі в справі як третьої особи, ставить під сумнів реалізацію її прав через призму статті 16 ЦК України, та йде в розріз з формулюванням дизпозиції статті 365 ЦК України, «на підставі позову інших співвласників», яке іншого правового та логічного тлумачення не допускає, і не може бути сприйняте судом, як «або одного із них». З урахуванням змісту правової конструкції статті 365 ЦК України у задоволенні позову слід відмовити.

А відтак, суд вважає, що грошові кошти в сумі 16 522грн., внесені позивачкою на депозитний рахунок слід повернути позивачці.

Керуючись ст. 2, 4, 5, 11,13, 141, 246, 258, 259, 263-265, 272, 273 ЦПК України,-

у х в а л и в:

в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_6 про припинення права власності з компенсацією вартості майна - відмовити.

Після набрання рішенням суду законної сили повернути ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , грошові кошти внесені нею на депозитний рахунок Державної казначейської служби України м. Київ, код одержувача: 26306742, в розмірі 16522,00 грн. (шістнадцять тисяч п`ятсот двадцять дві гривні 00 коп.) сплачені за квитанцією № 0.0..1 від 16.02.2022 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В. М. Сивак