Справа № 581/35/23
Провадження № 2/581/40/23
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

06 квітня 2023 року с-ще Липова Долина

Липоводолинський районний суд Сумської області в складі: головуючого-судді Бутенка Д.В., за участю секретаря судового засідання-Бочкун Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Липова Долина цивільну справу спрощеного позовного провадження за цивільним позовом ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_2 до Липоводолинської селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державна інспекція архітектури та містобудування України, про визнання права власності на самочинне будівництво,

в с т а н о в и в:

Сутність заявленої до суду вимоги

У січні 2023 року представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Маківський В.В., звернувся до суду із зазначеним вище позовом в інтересах ОСОБА_1 , уточнивши який мотивував тим, що рішенням виконкому Московської сільської ради від 26 квітня 1991 року ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва житлового будинку разом з господарськими спорудами розташовану в АДРЕСА_1 . Зазначав, що одразу після отримання рішення сільської ради, ОСОБА_1 виготовила та погодила будівельний паспорт індивідуального забудівника на будівництво господарських будівель, який підписали районних архітектор, землевпорядник та держпожінспектор, скала акт відведення земельної ділянки в натурі, та план закладки фундаментів і 01 лютого 1999 року був побудований будинок разом із господарськими спорудами в підтвердження чого складено технічний паспорт на будинок. У подальшому позивачкою не було завершено приватизацію земельної ділянки, проте вказане рішення сільської ради не скасовано і діє по сьогоднішній день. Будь-яких претензій від Липоводолинської селищної ради, як власника земельної ділянки, до неї не надходило і не надходить. Також зазначав, що у зв`язку з вимогами чинного законодавства, зокрема, щодо виготовлення проектів відведення земельних ділянок для подальшої реєстрації права власності, позивачка фактично позбавлена можливості завершити приватизацію землі, оскільки на ній вже побудовано будинок право власності на який також не оформлено, таким чином, неможливо завершити приватизацію земельної ділянки без визнання права власності на будинок, та неможливо прийняти в експлуатацію будинок без приватизації земельної ділянки. Просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок загальною площею 113,8 кв.м. (житлова площа 46,9 кв.м.) разом із господарськими спорудами, які розташовані за адресою в АДРЕСА_1 , оскільки зазначені об`єкти мають статус самочинно побудованого майна.

Позиція представника позивача, представника відповідача, третьої особи по даній справі

Сторони у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Позивач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася.

Представник позивачки ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи завчасно та належним чином повідомлений, подав заяву про підтримання заявленого позову, про розгляд справи без його участі та участі позивачки.

Від представника відповідача Липоводолинської селищної ради за посадою ОСОБА_3 надійшла заява розгляд справи без участі представника селищної ради, при прийнятті рішення покладається на розсуд суду.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України до суду не з`явився. 13 березня 2023 року на адресу суду від зазначеного державного органу надійшли письмові пояснення, в яких зазначалося, що позивачем на підтвердження будівництва саме на вказаній земельній ділянці, до позовної заяви долучено витяг із рішення Московської сільської ради від 26 квітня 1991 року про виділення земельної ділянки, але будь-яких інших документів, що підтверджують право власності чи користування земельною ділянкою позивачем не додано, а тому позивачем не надано документу, який би підтверджував, що він є власником земельної ділянки. Також зазначалося про те, що матеріали справи не містять відомостей щодо виділення позивачу земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно, або відомостей щодо відмови у такому виділенні. Також зверталася увага, що наявність технічного паспорту на будинок не є доказом відсутності порушення будівельних норм, а лише встановлює технічну можливість експлуатації. У свою чергу встановити наявність або відсутність відхилень від державних будівельних норм можливо тільки за результатами експертизи в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України 11 травня 2011 року № 560, чого позивачем до суду не надано, і матеріали даної справи не містять результатів експертизи проекту будівництва, як доказу відсутності істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості, тому відсутні умови для визнання права власності на них на підставі рішення суду. Крім того, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Матеріали справи не містять доказів звернення позивача до органу державного архітектурно-будівельного контролю для набуття права власності та введення об`єкта до експлуатації у встановленому законом порядку. Отже, у ОСОБА_1 відсутні, як документи, які надають право виконувати будівельні роботи, так і документи, що засвідчували б прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів (а.с.54-57).

Процесуальні дії суду у даній справі

Ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області від 23 січня 2023 року позовну заяву залишено без руху, позивачу установлено десятиденний строк для усунення виявлених судом недоліків позовної заяви. Ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області від 01 лютого 2023 року у даній справі відкрито провадження, призначено судове засідання на 01 березня 2023 року о 10 год 20 хв з викликом сторін. 01 березня 2023 року розгляд справи відкладено на 20 березня 2023 року на 13 год 30 хв. за клопотанням представника позивача. 20 березня 2023 року розгляд справи відкладено на 06 квітня 2023 року на 13 год 30 хв за клопотанням представника позивача. 06 квітня 2023 року ухвалено рішення суду по суті спору.

Установлені судом фактичні обставини даної справи

ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Аршуки Липоводолинського району Сумської області, є громадянинкою України (а.с.5-7,8).

Рішенням виконавчого комітету Московської сільської ради народних депутітів від 26 квітня 1991 року № 19 гр. ОСОБА_1 виділено земельну ділянку площею 0,25 га під будівництво індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_1 (а.с.9).

Гр. ОСОБА_1 у 1991 році виготовлений та погоджений будівельний паспорт індивідуального забудівника на будівництво господарських будівель на земельній ділянці розташованій в АДРЕСА_1 , складений акт відведення земельної ділянки в натурі, та план закладки фундаментів (а.с.10,11,12,13-15).

Домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , побудовано в 1999 році, загальною площею 122,3 кв.м., житловою площею 28,7 кв.м., порушень будівельних норм та правил (включаючи, грубі порушення) при технічній інвентаризації стану будинку не виявлено, право власності станом на 28 грудня 2012 року не зареєстровано (а.с.16-20,21,24-27,28).

У вересні 2021 року управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області направлено повідомлення ОСОБА_4 із роз`ясненням про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно; врегулювання питань порушених у запиті можливе лише в рамках судового розгляду (а.с.23).

31 травня 2022 року комунальним підприємством «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» проведено технічне обстеження житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації (а.с.73).

Згідно з довідкою Московського старостинського округу від 02 березня 2021 року № 14-05/58, забудовниками житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 згідно із записом у погосподарській книзі № 4, номер об`єкта погосподарського обліку 0182-1, рік забудови 1999, є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с.22).

Згідно з довідкою Липоводолинської селищної ради від 13 березня 2023 року № 02-07/666, земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 площею 0,25 га, яка була виділена гр. ОСОБА_1 відповідно рішення Московської сільської ради від 26 квітня 1991 року № 19, іншим особам у власність або користування не передавалась; на даний час на вищезазначеній земельній ділянці знаходиться житловий будинок, господарські будівлі, та присвоєна адреса - АДРЕСА_1 , відповідно запису в погосподарській книзі № 4 (номер об`єкта погосподарського обліку 0182-1) (а.с.76).

Із пояснювальної записки, наданої на звернення гр. ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з проханням надати консультацію щодо виготовлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку в с. Московське Липоводолинського району Сумської області, на якій розташований житловий будинок, вбачається, що в зв`язку з відсутністю у громадян права власності на житловий будинок та розумінням того, що виконати роботи із землеустрою в даній ситуації не має можливості, Липоводолинський районний виробничий відділ Сумської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» запропонував громадянам ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звернутися до відділу при наявності правовстановлюючих документів на житловий будинок, а саме: права власності на житловий будинок зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав, технічного паспорта на житловий будинок (а.с.74-75).

Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенню даного спору

Частина перша ст.18 ЗК УРСР (у редакції станом на квітень 1991 року та на лютий 1999 року) передбачала те, що Сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням населення, сільськогосподарського використання, ведення особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва і традиційних народних промислів.

Відповідно до ч.1,2 ст.67 зазначеного кодексу громадянам Української РСР за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів у довічне успадковуване володіння надаються земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. При цьому, розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель повинен бути не більше: у містах - 0,1 гектара, у селищах міського типу - 0,15 гектара, у сільських населених пунктах - 0,25 гектара.

Як визначено ст.22,23 ЗК України право володіння або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів.

Відповідно до ст. 40 ЗК України (станом на вересень 2021 року) громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Згідно з вимогами ч.6- 9 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, які є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Рада міністрів Автономної Республіки Крим, орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування, що передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня прийняття рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або з дня повідомлення особою, зацікавленою в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, про замовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у порядку, передбаченому цією частиною, відобразити на картографічній основі Державного земельного кадастру орієнтовне місце розташування земельної ділянки, зазначити дату та номер відповідного рішення, а також майбутнє цільове призначення земельної ділянки. Зазначена інформація оприлюднюється на безоплатній основі на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Як передбачено пп. г) ч.1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Як врегульовано ст. 125,126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до статті 392 ЦК України власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документів, який засвідчує його право власності.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У частині четвертій статті 373 ЦК України зазначено, що власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Нормативно регламентованим є право власника на забудову земельної ділянки, яке здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина третя статті 375 ЦК України). Відповідно до змісту частини четвертої статті 375 ЦК України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частинами третьою, п`ятою, сьомою статті 376 ЦК України передбачено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Частиною восьмою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію забороняється.

Аналогічна норма закріплена пунктом 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461(у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2015 р. № 750 (далі-Порядок № 461).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 461 прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до I-III категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органами державного архітектурно-будівельного контролю поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Відповідно до 19-21 Порядку № 461 у разі подання чи оформлення декларації з порушенням установлених вимог орган державного архітектурно-будівельного контролю повертає її замовнику (його уповноваженій особі) у спосіб, відповідно до якого були подані документи, з письмовим обґрунтуванням причин повернення у строк, передбачений для її реєстрації.

Після усунення недоліків, що спричинили повернення декларації, замовник (уповноважена ним особа) може повторно звернутися до органу державного архітектурно-будівельного контролю для реєстрації декларації.

Рішення про реєстрацію або повернення декларації може бути розглянуто у порядку нагляду (без права реєстрації декларації) Держархбудінспекцією або оскаржено до суду.

Згідно з частиною другою статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV, якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Висновки суду

Із досліджених письмових доказів та сутності заявленого позову убачається виникнення у даній справі спору з приводу визнання права власності на самочинне будівництво на підставі ст. 376 ЦК України у зв`язку з тим, що після завершення будівництва будинку і господарських споруд у лютому 1999 року без остаточного вирішення питання щодо набуття прав на земельну ділянку для їх будівництва в сільській місцевості позивач у вересні 2021 року звернувся із заповненою декларацією про готовність до експлуатації об`єкту, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, до Державної архітектурно-будівельної інспекції України в Сумській області й отримав відповідь із рекомендацією подати позов до суду з приводу визнанням права власності на самочинно побудований об`єкт.

Аналіз норми частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки такій особі власником та користувачем, якщо такий є і не являється забудовником.

Разом із цим, частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини сьомої цієї статті, набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не ставить у залежність від того, чи відповідають виконані роботи державним будівельним нормам і правилам і чи не порушують права третіх осіб та не суперечать суспільним інтересам.

Аналіз вищенаведених норм законодавства з питань містобудування також формує висновок суду про те, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено компетентним органом та за умови дотримання суб`єктом звернення визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

Як вбачається із досліджених матеріалів справи, ні станом на початок будівництва будинку в с. Московське (станом на квітень 1991 року) та станом на час завершення його будівництва (у лютому 1999 року) позивач не набув у порядку, встановленому на той час у земельному законодавстві, право на володіння та користування земельною ділянкою для індивідуального житлового будівництва з отриманням відповідної форми державного акту, а також в установленому порядку за нормами нинічинного ЗК України не набув права власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, а також позивач за нормами чинного законодавства не розробив і не затвердив відповідний план (проєкт) будівництва будинку, не отримав дозвіл на його будівництво на відповідній земельній ділянці (а.с.9-21,23-28).

Також позивач та його представник не надали суду доказів передачі у власність цій стороні у встановленому законом порядку земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно в с. Московське, а також наявності рішення компетентного органу про відмову у прийнятті закінченого будівництвом об`єкту в експлуатацію із зазначенням недоліків, виявлених під час експертизи збудованого об`єкту, чи про їх відсутність (а.с.23-28, 73-76). Із урахуванням установлених обставин справи та застосовуючи вищенаведені норми права, суд дійшов висновку про те, що житловий будинок АДРЕСА_1 , є самочинним будівництвом, яке станом на вересень 2021 року не приймалося в експлуатацію управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області, відповідне рішення зазначеного органу про відмову у прийнятті такого об`єкта в експлуатацію в матеріалах справи відсутнє і позивач не наводив суду жодних аргументів щодо незаконності такого рішення відносно збудованого ним об`єкту. Такий довід суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10 червня 2021 року у справі № 640/10719/17 Третьою судовою палатою Касаційного цивільного суду (провадження № 61-4449св19) про те, що «суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з`ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання. Аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта». Наближені за своїм змістом правові висновки також викладені у постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15, від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15, а також висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 640/13030/16-ц (провадження № 61-1073св17) та від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17 (провадження № 61-39346св18).

Отже, на думку суду, аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку про те, що визнання в судовому порядку права власності на самочинне будівництво можливе окремо як після надання земельної ділянки позивачу під уже збудоване нерухоме майно, яке набуло такого статусу після прийняття його в експлуатацію з послідуючою реєстрацією прав на цей об`єкт в установленому порядку, а також у тому разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено компетентним органом, за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Проте, ці умови не підтверджені документально поданими суду матеріалами справи, тобто є недоведеними позивачем, а тому суд не вбачає законних підстав для задоволення заявленого позову, вважаючи за необхідне відмовити в задоволенні заявленої вимоги у зв`язку з її недоведеністю.

Розподіл судових витрат по справі

Позивачка при зверненні до суду сплатила 1073 грн 60 коп судового збору, який з огляду на повну відмову у задоволенні заявленого позову судом, відповідно до вимог п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, підлягає покладенню на позивачку без їх стягнення з відповідачів по справі. Про розподіл інших витрат сторона позивача суду не заявляла.

Керуючись статтями 12, 13, 81, 89, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_2 до Липоводолинської селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державна інспекція архітектури та містобудування України, про визнання права власності на самочинне будівництво.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Сумського апеляційного суду протягом 30 днів із дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 (зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Відповідач: Липоводолинська селищна рада Роменського району Сумської області (зареєстроване місцезнаходження юридичної особи: вул. Полтавська, буд 32, с-ще Липова Долина Роменський район, Сумська область, ).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державна інспекція архітектури та містобудування України (зареєстроване місцезнаходження юридичної особи: б-р Лесі Українки, буд 26, м. Київ, ).

Повне рішення суду складено 06 квітня 2023 року.

Суддя Д. В. Бутенко