Справа № 686/6219/23
Провадження № 2/686/2821/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2023 рік м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді Колієва С.А.,

при секретарі Кучерук Н.В.,

за участю:

представника відповідача Андрущака С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Хмельницького цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У березні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» звернулось до суду з позовом в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором №200123096 від 11.10.2014 року у розмірі 57323,98 гривень, а також понесені судові витрати у виді сплати судового збору у сумі 2684,00 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 11.10.2014 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №200123096 за умовами якого остання отримала кредит у сумі 19 700,00 гривень з кінцевим строком його повернення 20.05.2017 рік. 20.07.2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський» на підставі договору №7_БМ від 20.07.2020 року, укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту №GL16N618071, проведеного 15.06.2020 року, що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 року у справі №910/11298/16, відповідно до якої ТОВ «Діджи Фінанс» визначено єдиним та належним кредитором за кредитними договорами укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський». Станом на 13.03.2023 рік загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитними договором №200123096 від 11.10.2014 року становить 57 323,98 гривень і складається із: 18 543,43 гривень заборгованості за кредитом та 38 780,55 гривень заборгованості за відсотками.

Відповідачем ОСОБА_1 поданий відзив, в якому остання позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Зазначила, що позивачем не представлено належних і допустимих доказів як самого факту укладення 11.10.2014 року між нею та ПАТ «Банк Михайлівський» кредитного договору, надання їй цим банком відповідної суми кредиту, а також відступлення ПАТ «Банк Михайлівський» своїх прав за цим договором ТОВ «Діджи Фінанс». Позивачем не долучені оригінали відповідних документів, кредитного договору, анкети-заяви, тощо, а представлені лише їх копії. Із представлених позивачем копій документів вбачається, що від імені банку діяв ОСОБА_2 , повноваження якого неможливо встановити. Жодних доказів перерахування банком їй кредитних коштів не має. Крім того, просила врахувати, що представлений позивачем розрахунок заборгованості нічим не підтверджений, та жодних належних доказів в його обґрунтування (зокрема відповідних первинних документів, оформлених згідно вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність») позивачем не представлено. Також зазначила, що згідно представлених документів строк відповідного кредитного договору визначався сторонами у 12 місяців, а отже перебіг позовної давності почав спливати з 12.10.2015 року і закінчився 13.10.2018 року; в той час як позивач звернувся з цим позовом лише 13.03.2023 року, тобто вже із спливом строків позовної давності.

В судове засідання представник позивача не з`явився. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Подав заяву, в якій позов підтримав у повному обсязі просив його задовольнити, а справу розглянути за його відсутності.

В судовому засіданні представник позивача позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Зазначив, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів як самого факту укладення між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 відповідного кредитного договору, надання ОСОБА_1 цим банком відповідної суми кредитних коштів, так і факту набуття ТОВ «Діджи Фінанс» прав як кредитодавця саме за цим договором. Також позивачем не представлено належних і допустимих доказів наявності у ОСОБА_1 відповідної суми заборгованості, яку просить стягнути позивач на свою користь із останньої. При цьому сам по собі розрахунок позивача такої заборгованості не є належним доказом, оскільки не підтверджений відповідними первинним документами згідно вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Також просив врахувати, що позивачем пропущений строк позовної давності за такими вимогами, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Встановлено, що 11 жовтня 2014 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено договір у формі заяви (оферти) №200123096 про надання та використання платіжної картки МС Debit, рахунок картки: НОМЕР_1 , з кредитним лімітом в розмірі 0 грн. Максимальний кредитний ліміт у вказаному договорі не зазначений. При цьому умовами договору передбачено, що розмір кредитного ліміту за рішенням Банку може бути змінений, про що Клієнт буде повідомлений шляхом направлення SMS-повідомлення або в порядку, передбаченому Умовами по картках (а.с.6).

11 жовтня 2014 року відповідачем ОСОБА_1 підписані Довідка про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту в рамках карткового продукту «Кредитна картка МКредитка (неіменна)», а також отримала платіжну картку ПАТ «Банк Михайлівський», що підтверджується розпискою про отримання платіжної картки та/або ПІН-коду № 434969 (а.с.11, 15).

20 липня 2020 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №7_БМ, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №200123096, укладеним 11.10.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «ДіджиФінанс» (а.с.17-21).

Відповідно до витягу з додатку №1 до Договору факторингу №7_БМ про відступлення прав вимоги за кредитними договорами від 20 липня 2020 року, загальна заборгованість ОСОБА_1 за договором №200123096 від 11.10.2014 року складає 57 323,98 грн., що складається із: заборгованості по тілу кредиту 18 543,43 грн., заборгованості за доходами 38 780,55 грн., а також вказана дата закінчення кредитного договору 20 травня 2017 року (а.с.22).

Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до положень ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Стаття 513 ЦК України передбачає, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з положеннями ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За вимогами ст.517ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України.) Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач на підтвердження наявності заборгованості та її розміру подав до суду заяву (оферту) №200123096 від 11 жовтня 2014 року, анкету №783843 від 11 жовтня 2014 року, довідку про умови кредитування та орієнтовну сукупність споживчого кредиту в рамках карткового продукту від 11 жовтня 2014 року, тарифи по продукту «МКредитка», розписку про отримання платіжної картки, договір №7_БМ про відступлення права вимоги від 20 липня 2020 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» та додаток № 1 до договору факторингу №7_БМ від 20 липня 2020 року.

В той же час, доказів того, що відповідачем були отримані кредитні кошти, розмір наданого кредиту, графіку погашення заборгованості, виписки з карткового рахунку відповідача, а також розрахунку заборгованості позивачем суду не надано.

Так, позивачем у позовній заяві зазначено, що відповідачу ПАТ «Банк Михайлівський» відповідно до умов кредитного договору надано у користування кредитні кошти в розмірі 19 700,00 грн. з встановленим строком користування з 11 жовтня 2014 року по 20 травня 2017 року. В той же час, як вбачається зі змісту заяви (оферти) №200123096 від 11 жовтня 2014 року про надання та використання платіжної картки, відповідачу надавалась платіжна картка з встановленим кредитним лімітом в розмірі 0 грн. Крім того, в анкеті №783843 від 11 жовтня 2014 року зазначено, що бажана сума кредиту становить 0 грн. При цьому позивачем не надано суду доказів збільшення кредитного ліміту, як передбачено умовами договору, видачі відповідачу кредитних коштів у вказаному розмірі, а також доказів користування відповідачем кредитними коштами.

Згідно дослідженої розписки про отримання платіжної картки та/або ПІН-коду № 434969 також неможливо встановити яка сума була на наданій картці.

Відтак, єдиним документом, де зазначений розмір наданих кредитних коштів, строк користування кредитом та розмір кредитної заборгованості, є додаток №1 до договору факторингу №7_БМ від 20 липня 2020 року. Однак, суд вважає, що зазначений документ не є належним доказом наявності заборгованості, з огляду на наступне.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц.

До позовної заяви додано вищезазначений додаток №1 до договору факторингу №7_БМ від 20 липня 2020 року, проте суду не надано ані розрахунку заборгованості, ані первинних документів, ані виписки по рахунку відповідача.

Враховуючи ту обставину, що відповідачкою заперечується факт отримання кредиту у вказаному позивачем розмірі, а позивач не надав розрахунку заборгованості з розшифровкою кожної складової (тіло кредиту, відсотки) суд вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами як факту отримання відповідачкою конкретної суми кредиту, розміру відсотків, так і розміру заборгованості за кредитним договором.

За відсутності первинних документів, виписки по особовому рахунку, апеляційний суд позбавлений можливості самостійно визначити розмір заборгованості.

Суд зазначає, що відповідно до ч.5 ст.177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Таким чином, позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема, щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, суму боргу, подавши суду належні і допустимі докази, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторін.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами , що відповідач ОСОБА_1 дійсно отримала у ПАТ «Банк Михайлівський» кредит у розмірі 19700,00 грн., розмір відсотків, а також наявність у відповідачки заборгованості за кредитним договором №200123096 від 11.10.2014 року у загальному розмірі 57 323,98 грн., у зв`язку з чим слід відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі за недоведеністю.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.2, 12, 13, 76, 81, 141, 247, 258, 259, 263-265, 280-289 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду через Хмельницький міськрайонний суд шляхом подання в 30-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення буде виготовлено 28.07.2023 року.

Позивач: ТОВ «Фінансова компанія «Діджи Фінанс» , місце знаходження: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, б.8.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя: