У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.02.2023 Справа №607/3319/23

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі судді Братасюка В.М. розглянувши заяву представника позивча ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову,-

в с т а н о в и в :

22.02.2023 року ОСОБА_1 подано позов до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

24.02.2023 року представником позивча ОСОБА_1 ОСОБА_2 подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно належне ОСОБА_3 .

Вказану заяву суддею Братасюком В.М. отримано 27.02.2023року.

Вирішуючи питання забезпечення позову суд виходить з наступного.

Необхідність вжиття заходів забезпечення позову у даний спосіб, позивач обґрунтовує тією обставиною, що відповідач є недобросовісним боржником, ухиляється від виконання обов`язків покладених на нього розпискою, а накладення арешту на майно створить умови для належного примусового виконання рішення суду у майбутньому. Зазначає, що з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідачу належить майно, на яке вже накладені арешти та існують обтяження, дана обставина свідчить про недобросовісну поведінку відповідача у минулому. Також із Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень вбачаються наступні відкриті провадження щодо відповідача ВП 69108317 та ВП 68060170. Звертає увагу на те, що наразі в провадженні Тернопільського міськрайонного суду у Тернопільській області, слухається справа №607/8664/22 та 607/15236/22 про стягнення з відповідача заборгованості на користь AT «Кредобанк», дані обставини свідчать про недобросовісність відповідача, як боржника по зобов`язанням та про систематичне отримання грошових коштів, в особливо великих розмірах без наміру їх повернути. Окрім цього вважає, що майно наявне у відповідача у власності, а отже накладення на нього арешту буде слугувати гарантією виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд повинен з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження позовних вимог, пересвідчитись зокрема в тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, застосувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Суд зауважує, що щодо виду забезпечення позову, котрий позивач просить суд вжити, неможливо встановити співмірність позовних вимог, оскільки позивачем зазначено ціну позову 6020495,36грн., майна на яке просить накласти арешт не зазначено, тому неможливо цю суму співставити з вартістю належного відповідачу майна, з причини недоведення стороною позивача самого факту існування майна у відповідача та його вартості.

Разом з тим, на відміну від адміністративного судочинства, визначальний принцип цивільного судочинства полягає у змагальності сторін, тобто у покладанні обов`язку доказування обставин в обґрунтування вимог/заперечень покладається на кожну із сторін процесу.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, та певні протоколи до неї, і ця обставина з огляду на приписи ч.1 ст. 9 Конституції України, Закону України від 29.06.2004 року «Про міжнародні договори» свідчить про обов`язковість застосування національними судами України норм Конвенції.

Накладання судом арешту на майно особи, безперечно є втручанням зі сторони державного органу у право власності особи, передбачене статтею 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статі 1 Протоколу №1, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються і поставленою метою. (Рішення ЄСПЛ у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28.07.1999 року, заява №22774/93).

Відтак суд наголошує, що диспозиція ст. 149, 150-153 ЦПК України, яка дозволяє суду забезпечити позов шляхом накладання арешту на майно особи, носить оціночний характер судом ризиків заподіяння шкоди інтересам позивача, як особи, котрій, за її твердженням, відповідачем заборговано певну суму коштів (в розмірі як він зазначає 135000 доларів США) і який вимагає арешту майна відповідача до ухвалення судом рішення у справі.

А тому, навіть якщо між сторонами і існує спір, рішення суду, постановлене у формі ухвали, про накладання арешту на майно, тобто втручання в основоположне право особи вільно володіти майном, до ухвалення остаточного рішення у справі - не може ґрунтуватися виключно на припущеннях позивача, про те, що відповідач може та має намір відчужити належне йому майно з метою ухиляння від виконання судового рішення.

Оскільки позивачем ставиться питання про втручання судовим рішенням в основоположне право особи вільно володіти майном, до ухвалення остаточного рішення у справі, для суду є несправедливим та нерозумним «формальний» підхід для вирішення питання забезпечення позову шляхом задоволення виключно шляхом дослідження чи дотримано позивачем форми заяви про забезпечення позову, без з`ясування дійсних відносин сторін спору (наявності наміру відповідача будь яким чином відчужити належне йому майно, з метою уникнення виконання рішення суду).

Таким чином, суд, вивчивши матеріали справи, приходить до переконання, що подана представником позивача заява про забезпечення позову до задоволення не підлягає, оскільки в заяві не зазначено ні майна, на яке просить накласти арешт позивач, ні вартості майна станом на момент звернення з відповідною заявою, що унеможливлює встановлення співмірності заявлених вимог, крім того позивачем не доведено наявності у власності відповідача майна, та не подано доказів, що невжиття заходів утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду у майбутньому.

Керуючись ст. 149-153 ЦПК України ,-

у х в а л и в :

В задоволенні заяви представника позивча ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно належне ОСОБА_3 відмовити.

Ухвала набирає законної сили через п`ятнадцять днів з дня проголошення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, ухвала набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку, до апеляційного суду Тернопільської області шляхом подачі у 15-денний строк з дня проголошення, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення ухвали, можуть подати апеляційну скаргу протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії.

CуддяВ. М. Братасюк