Провадження № 22-ц/812/357/23 Головуючий суду першої інстанції Черенкова Н.П.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2023 року м. Миколаїв Справа № 490/8085/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Лівшенку О.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Колесник Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє його представник ОСОБА_1 , на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2023 року, постановлену під головуванням судді Черенкової Н.П., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якої складено 20 лютого 2023 року, за позовом ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради, виконавчого комітету Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 про скасування рішення міської ради,

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради, виконавчого комітету Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 про скасування рішення міської ради.

Доводи позову обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 є власником домоволодіння АДРЕСА_1 , яке межує з домоволодінням АДРЕСА_1 .

Домоволодіння АДРЕСА_1 (раніше домоволодіння АДРЕСА_2 ), розташоване на земельній ділянці комунальної власності площею 1043 кв.м. та є спільною частковою власністю.

Він є власником частки житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою прилеглих господарських та побутових споруд та будівель. Співвласником іншої частки будинку є ОСОБА_3 .

Частки сторін виділені в натурі (рішення суду Центрального району м. Миколаєва від 10 лютого 1976 року).

21 липня 1976 року ухвалою Миколаївського обласного суду змінено рішення народного суду Центрального району м. Миколаєва від 07 червня 1976 року та встановлено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_3 ) за варіантом № 2 між колишніми співвласниками домоволодіння та яка є обов`язковою і для теперішніх співвласників.

За рішенням суду ОСОБА_2 має в користуванні земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 521 кв. м., а ОСОБА_3 земельну ділянку № НОМЕР_2 площею 522 кв.м. В спільному користуванні знаходиться земельна ділянка площею 241 кв.м., в тому числі за рахунок його земельної ділянки 120 кв.м., та за рахунок земельної ділянки ОСОБА_3 121 кв.м.

Пунктом 1 рішення Миколаївської міської ради № 51/61 від 09 квітня 2019 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину у Центральному районі м. Миколаєва вирішено надати громадянину ОСОБА_3 дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення із земель комунальної власності земельної ділянки орієнтовною площею 744 кв.м. (за умови врахування рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 червня 1976 року по справі № 2-2-70/1976) з метою передачі у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , відповідно до висновку управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 25 травня 2018 року № 15-977. Площу земельної ділянки уточнити проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Однак погодитись з даним рішенням Миколаївської міської ради не можна, оскільки Миколаївська міська рада надала дозвіл ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою на відведення земельної ділянки, яка не знаходиться в користуванні ОСОБА_3 , а знаходиться в його користуванні.

З урахуванням того, що у Миколаївської міської ради не було законних підстав для надання дозволу на виготовлення проекту щодо відведення земельної ділянки з метою передачі у власність, у зв`язку з відсутністю у заявника права користування земельною ділянкою, то таке рішення є протиправним.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив суд визнати протиправним та скасувати рішення Миколаївської міської ради № 51/61 від 09 квітня 2019 року про надання ОСОБА_3 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення із земель комунальної власності земельної ділянки орієнтовною площею 774 кв.м. з метою передачі у власність, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2023 року провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України.

Ухвала суду мотивована тим, що оскільки у справі, яка розглядається, не встановлено наявності існуючого речового права на земельну ділянку у позивача або інших осіб, а рішення відповідача, яке оскаржується, у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не спричиняє виникнення, зміни або припинення речового права на цю земельну ділянку і не може порушувати прав на неї (за наявності таких) інших осіб, то існування цивільно-правового спору відсутнє.

Рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою іншій особі не є правовстановлюючим актом, не вказує про наявність обтяжень щодо бажаної земельної ділянки ще не означає позитивного рішення місцевої ради про передачу такої у власність.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_1 , оскаржив її в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив її скасувати, а справу направити на новий розгляд до Центрального районного суду м. Миколаєва.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали проігнорував вимоги процесуального законодавства не вирішив питання повернення судового збору, не роз`яснив позивачеві до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Судом не було враховано, що позивач має право на користування земельною ділянкою домоволодіння АДРЕСА_1 відповідно до ухвали Миколаївського обласного суду 21 липня 1967 року.

Відповідачі ж порушують його права на користування зазначеною земельною ділянкою, так як використовують скасоване рішення народного суду Центрального району м. Миколаєва від 07 червня 1976 року, яким був встановлений інший варіант користування земельною ділянкою домоволодіння АДРЕСА_1 .

З огляду на викладене у позивача є право на користування земельною ділянкою, встановлене рішенням суду, яке не визнає інший відповідач (Скарлат) та який надав до Миколаївської міської ради на підтвердження свого права на користування спірною земельною ділянкою скасоване судове рішення, а Миколаївська міська рада прийняла рішення з врахуванням скасованого судового рішення.

Таким чином суд проігнорував наявність спору про право, а саме право на користування земельною ділянкою позивачем.

На день слухання справи від інших учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду ( частина 4 статті 263 ЦПК України).

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а стаття 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративним справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Зі змісту позову та матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Миколаївської міської ради № 51/61 від 09 квітня 2019 року про надання ОСОБА_3 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення із земель комунальної власності земельної ділянки орієнтовною площею 774 кв.м. з метою передачі у власність, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , стверджуючи, що у ОСОБА_3 відсутнє право користування земельною ділянкою, оскільки цією земельною ділянкою користується він як співвласник домоволодіння, що розташоване на суміжній земельній ділянці.

Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції визначив спір у цій справі як публічно-правовий.

В апеляційному суді було встановлено, що до подання цього позову ОСОБА_2 уже звертався до суду адміністративної юрисдикції з аналогічним позовом, проте ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року, яка набула законної сили 30 липня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі № 400/2284/19, оскільки цей спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частина 2 зазначеної статті).

За змістом частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За змістом пунктів 1,2 частини 1 статті 4 КАС України, 1) адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; 2) публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Водночас, визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Згідно з частинами 6, 7 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, клопотання подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним, при цьому відповідний орган у випадку прийняття рішення про відмову у надані такого дозволу зобов`язаний належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Частиною 9 статті 118 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до частин 4, 5 6 статті 186-1 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) розробник проекту землеустрою подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Орган, зазначений в частині першій цієї статті, зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Згідно з частинами 1, 3-5 статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій-сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Таким чином, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, аби мати змогу в подальшому точно визначити об`єкт власності. Отже, цей дозвіл наділяє заінтересовану особу повноваженням ідентифікувати на землі власника земельну ділянку, яку ця особа бажає отримати у власність в майбутньому.

У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що «рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак, отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не являється правовстановлюючим актом.

31. Відтак - правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань осіб.

32. При прийнятті такого рішення орган державної влади виконує дозвільну функцію, що притаманна органу державної влади у публічно-правових відносинах.

33. Тому спір як щодо рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, так і оскарження дій суб`єкта владних повноважень щодо надання чи відмови у наданні такого дозволу є публічно-правовим».

Велика Палата Верховного Суду вирішувала питання предметної юрисдикції у подібних справах, зокрема, постанови від 21 березня 2018 року у справі № 536/233/16-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі № 820/4149/17, від 28 листопада 2018 року № 826/5735/16.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що зазначений спір є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 вже звертався з аналогічними вимогами до Миколаївського окружного адміністративного суду, ухвалою якого від 30 липня 2018 року, яка не оскаржувалась сторонами, відмовлено у відкритті провадження у справі, оскільки спірні правовідносини не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 761/12676/17, переглядаючи справу, яка мала бути розглянута за правилами адміністративної юрисдикції, проте була розглянута за правилами цивільного судочинства, за аналогічних обставин у даній справі, зазначала, що «Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, установленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

У цьому пункті закріплене «право на суд» разом з правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть обмежуватися, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії» § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis: рішення від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», в якому ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності в заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й зневілювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ указав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27, 28, 38-40); рішення від 1 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України», в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13, 14, 23, 25, 26); рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України», в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України», у якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24)).

Ураховуючи зазначене Велика Палата Верховного Суду, не відступаючи від правових висновків, викладених у її постановах від 12 квітня 2018 року у справі № 820/11591/15, від 4 липня 2018 року у справі № 826/1476/15, від 3 жовтня 2018 року у справі № 367/2089/15-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 127/25132/17 та інших, з метою забезпечити позивачу право на судовий захист та справедливий судовий розгляд вважає за можливе залишити в силі судові рішення першої та апеляційної інстанцій, які розглянули справу за правилами цивільного судочинства».

Отже, суд першої інстанції під час розгляду справи не з`ясував належним чином обставин справи, не перевірив належним чином доводів позивача, не надав оцінку тим обставинам, що суд адміністративної юрисдикції ухвалював судове рішення про відмову позивачу у вирішенні цього спору за правилами адміністративної юрисдикції, не врахував приписи пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, судову практику Верховного Суду та ЄСПЛ у таких випадках, а отже порушив норми процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України однією із підстав для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, яка порушує права позивача на гарантії захисту у суді його прав та інтересів, а відтак ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для подальшого розгляду.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних з подачею апеляційної скарги підлягає вирішенню при розгляді справи по суті.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв його представник ОСОБА_1 , задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2023 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 05 квітня 2023 року.