Постанова

Іменем України

22 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 712/13080/20

провадження № 61-11287св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Сердюка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Черкаської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на постанову Черкаського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року в складі колегії суддів: Новікова О. М., Вініченка Б. Б., Нерушак Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Черкаської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначила, що з 19 листопада 2011 року по 30 березня 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народився син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 30 березня 2015 року шлюб між нею та ОСОБА_2 розірвано. Після розірвання шлюбу син залишився проживати з нею. 20 серпня 2016 року вона уклала шлюб із ОСОБА_5 .

Відповідач ухиляється від своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, з 2017 року жодного разу не спілкувався із сином, не намагався з ним зустрітися, тобто взагалі не цікавився його життям.

Наразі син проживає разом із нею, її чоловіком ОСОБА_5 та маленьким братиком. ОСОБА_7 сприймає її нового чоловіка як батька, при цьому не пам`ятає свого біологічного батька.

У 2015 році відповідач вже попереджався службою у справах дітей про необхідність змінити ставлення до виховання сина, але свою поведінку не змінив. Питання щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав було предметом розгляду органу опіки та піклування , коли вона у 2019 році зверталась до суду із відповідним позовом. На засідання комісії ОСОБА_2 не з`явився, проте його представник запевнив орган опіки та піклування, що відповідач перебуває на заробітках у Польщі і по прибуттю в Україну обов`язково буде спілкуватися із сином. Це стало підставою, що вона залишила свій позов без розгляду. Проте відповідач, приїхавши у місто Черкаси влітку 2020 року та перебуваючи в Україні, жодного разу з дитиною не спілкувався, не телефонував йому та просив знайомих не повідомляти, що він приїхав.

Така поведінка відповідача свідчить про його свідоме нехтування батьківськими обов`язками.

На даний час дитина живе в благополучній сім`ї, оточена любов`ю та піклуванням. Саме на прохання сина, який хотів мати таке саме прізвище, як і у його мами, тата та молодшого брата, вона ініціювала процес зміни прізвища дитини.

Враховуючи наведене, позивач просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 червня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не цікавиться життям сина та не має наміру брати участь в його вихованні.

Суд не погодився із висновком органу опіки і піклування щодо недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки факти умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків, не бажання спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточного і свідомого самоусунення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, підтвердилися під час судового розгляду.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Черкаського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 червня 2022 року скасовано, ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Черкаської міської ради, про позбавлення батьківських прав, відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачка не надала суду достатніх доказів на підтвердження підстав, передбачених статтею 164 СК України, що застосування до відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав в даному випадку є виправданим та відповідає найкращим інтересам дитини.

Недостатня участь батька у вихованні дітей не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав, таке допускається лише за умови винності в умисному ухиленні від виконання батьківських обов`язків, коли змінити поведінку батька неможливо.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

03 листопада 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , засобами поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Черкаського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року в указаній справі, в якій заявник просить скасувати постанову Черкаського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року і залишити в силі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 червня 2022 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Зазначає про неврахування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, та постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 390/1418/17, від 15 травня 2019 року у справі № 490/10338/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Вказує, що на відміну від суду першої інстанції, апеляційним судом не досліджено зібрані у справі докази, які підтверджують свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, оскільки він тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не займається її навчанням, підготовкою до самостійного життя, не спілкується з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення.

Із твердженням апеляційного суду про те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, можна було б погодитися , якби дитина знала свого біологічного батька або хоча б знала про його існування. Проте малолітній ОСОБА_7 навіть не здогадується, що у нього є інший батько, крім того якого він знає (вітчим).

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 не втратив інтересу до свого сина, він вживає заходи для забезпечення основних інтересів дитини, зокрема, надає матеріальну допомогу. Але заявниця не погоджується з такими висновками суду, оскільки лише сплата аліментів не є доказом піклування про дитину.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини; не спілкуються з дитиною; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.

Крім того, апеляційний суд обґрунтовує рішення тим, що відповідач активно заперечує проти задоволення позову, що, на думку суду апеляційної інстанції, свідчить про те, що він не втратив інтересу до своєї дитини, та зазначає, що перебування відповідача за кордоном та неможливість часто бачитися з дитиною не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав.

З цього приводу заявниця зазначає, що відповідач жодного разу не був присутній ні на засіданні органу опіки та піклування, ні в судах першої та апеляційної інстанцій. Представником відповідача неодноразово в судових засіданнях акцентувалася увага на тому, що відповідач дуже любить свою дитину, піклується про неї, є люблячим батьком. Проте в чому проявляється ця любов і піклування не вказувалося.

Водночас відповідач не надав суду доказів вжиття ним активних дій з метою захисту своїх прав та дотримання ним обов`язків щодо участі у житті, вихованні дитини, зокрема, не надано доказів звернення до органів опіки та піклування з метою врегулювання спору щодо визначення способу та порядку участі батька у вихованні дитини, яка проживає окремо від нього разом із матір`ю. Відповідач також не звертався до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. До цього часу відповідач не оскаржив рішення про зміну прізвища дитині, про що він заявляв через свого представника при розгляді питання про позбавлення його батьківських прав органом та піклування.

Відповідач не довів наявність у нього об`єктивних, незалежних від нього, перешкод для спілкування з дитиною, а також факти вжиття ним активних дій з метою захисту його батьківських прав. Отже, обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що відповідач не цікавиться життям сина, не бере участь у його вихованні, а тому така його пасивна поведінка, з урахуванням не доведення, що вона обумовлена будь-якими діями матері чи об`єктивними, незалежними від нього причинами, свідчить про його свідоме ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У лютому 2023 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Дубинський В. М., подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив її відхилити, рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ухилення від своїх обов`язків із виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідач не втратив інтересу до сина, допомагає йому матеріально, заборгованість зі сплати аліментів відсутня. Відповідач не може достатньо часу проводити з дитиною, оскільки останні п`ять років працює в Польщі, а коли приїжджає, то бажає бачити дитину.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

У січні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2023 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження колегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 листопада 2011 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 від 10 серпня 2019 року, виданого Черкаським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області.

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 30 березня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Після розірвання шлюбу син залишився проживати з матір`ю.

20 серпня 2016 року позивачка уклала шлюб із ОСОБА_5 та змінила прізвище із « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 ». Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 02 липня 2019 року № 729 надано дозвіл на зміну прізвища неповнолітнього ОСОБА_7 з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_7 ».

Відповідно до характеристики дошкільного навчального закладу (ясла-садок) комбінованого типу № 62 «Казка» від 18 жовтня 2019 року вихованням неповнолітнього ОСОБА_7 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 займається матір ОСОБА_1 та вітчим ОСОБА_5 , приводять та забирають з дошкільного навчального закладу, відвідують батьківські збори та святкові ранки.

На даний час неповнолітній ОСОБА_7 навчається у Черкаській спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів № 13. Із наданої навчальним закладом характеристики на сім`ю неповнолітнього вбачається, що ОСОБА_7 відвідує школу з 01 вересня 2020 року. Вихованням дитини займається матір ОСОБА_1 та вітчим ОСОБА_5 , які приводять та забирають дитину, відвідують батьківські збори, беруть активну участь в житті класу. Дитина адаптована, контактна, у навколишньому та побутовому середовищах орієнтується достатньо.

Викладені в характеристиці відомості підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 , яка є класним керівником неповнолітнього та яка пояснила суду, що після зарахування неповнолітнього ОСОБА_7 до школи познайомилася з його батьками та була здивована, що ОСОБА_5 не є біологічним батьком неповнолітнього, оскільки він опікується дитиною як власним сином, а неповнолітній називає його своїм батьком. Біологічного батька неповнолітнього не знає. Він жодного разу у школі не з`являвся, життям, навчанням дитини не цікавився.

Свідок ОСОБА_5 пояснив суду, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з позивачкою. Від шлюбу мають сина ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того, він виховує разом із ОСОБА_1 сина від її першого шлюбу - ОСОБА_7 , батько якого - відповідач ОСОБА_2 , дитиною не цікавився як до від`їзду в Польщу, так і зараз, тобто більше п`яти років. Дитина свого біологічного батька не знає, вважає батьком його. Він також сприймає ОСОБА_7 як свого сина, піклується про його духовний розвиток, дитина відвідувала дитячий садок, а з вересня 2020 року навчається у школі. Він цікавиться навчанням дитини, відвідує батьківські збори, водить сина ОСОБА_7 на спортивні заняття. Також зараз утримує сім`ю, оскільки позивачка ОСОБА_1 перебуває у відпустці по догляду за їх спільною дитиною.

Свідок ОСОБА_15 , який є батьком відповідача, пояснив суду, що позивачка є його колишньою невісткою, з якою він перебуває у неприязних стосунках. Його син ОСОБА_2 перебуває на роботі у Польщі, останній раз приїздив влітку 2020 року, чи зустрічався із неповнолітнім сином йому невідомо. Також йому не відомо в якій школі навчається онук, з неповнолітнім він не спілкується, оскільки вважає, що позивачка буде чинити йому перешкоди. У встановленому законом порядку не звертався із заявами про усунення перешкод у спілкуванні з онуком.

Аналогічні пояснення в судовому засіданні надала і свідок ОСОБА_16 , яка є матір`ю відповідача. Також повідомила суд, що син присилав їй кошти і вона погашала заборгованість зі сплати аліментів, якої на даний час не існує.

Відповідно до психологічного дослідження, проведеного 24 червня 2020 року міським центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді стосунки, відносини між матір`ю ОСОБА_1 та сином ОСОБА_7 є довірливими, у матері наявний оптимальний емоційний контакт з дитиною, повністю задовольняються її базові потреби. Відносини між вітчимом та неповнолітнім ОСОБА_7 можна охарактеризувати як довірливі. Хлопчик називає ОСОБА_19 «татом», оскільки рідного батька він не пам`ятає. За аналізом психомалюнків та проективних методик виявлено, що психіка дитини сприймає модель сім`ї цілісно. Травматичних спогадів, образ, переживань хлопчик немає, проте присутня вірогідність травматичного стану при контакті з біологічним батьком. Так як неповнолітній не пам`ятає свого біологічного батька і батьком вважає вітчима, то контакт з біологічним батьком може призвести до глибоких внутрішніх конфліктів особистості дитини, психічних травм та розладів та викривлення сприйняття моделі сім`ї.

Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Черкаської міської ради від 17 травня 2021 року №284/30-03-03 (на виконання ухвали суду від 17 травня 2021 року) визнано за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . На думку органу опіки та піклування, такий висновок відповідає інтересам дитини.

Висновок обґрунтовано тим, що батько ОСОБА_2 надіслав на адресу служби у справах дітей довідку Соснівського відділу ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) від 24 березня 2021 року про відсутність заборгованості щодо сплати аліментів та пояснення, з яких встановлено, що він перебуває на роботі у Польщі, не має можливості в повному обсязі виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки є заробітчанином та перебуває за межами країни. Категорично заперечує проти позбавлення батьківських прав.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд доходить висновку, що касаційна скарга підлягає не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.

За положеннями частин першої, другої статті 27 Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Між тим, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, необхідно зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що відповідач не відмовляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки, бажає спілкуватися та бачитися з дитиною, проте у зв`язку з перебуванням за кордоном на роботі не може в повному обсязі брати участь у вихованні дитини, дійшов правильного висновку про те, що така поведінка відповідача дає підстави вважати, що останній не нехтує інтересами дитини та не бажає розривати зв`язки з сином, а позбавлення його батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей.

Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, та постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 390/1418/17, від 15 травня 2019 року у справі № 490/10338/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважала, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У постанові від 10 листопада 2021 року у справі № 390/1418/17 (провадження № 61-18755св20) Верховний Суд дійшов висновку про залишення в силі рішення суду першої інстанції, яким відповідача позбавлено батьківських прав стосовно сина на підставі встановлених фактичних обставин справи, які свідчать про умисне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків. Натомість, у справі яка переглядається таких беззаперечних обставин не встановлено.

У постанові від 15 травня 2019 року у справі № 490/10338/15-ц (провадження № 61-22498св18) Верховний Суд дійшов висновку про залишення в силі рішення суду першої інстанції про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно доньки, з тих підстав, що місцевим судом встановлено тривале ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків, байдужість до піклування про дитину, а також те, що він не бере участі у її вихованні та матеріальному забезпеченні. При цьому, під час розгляду справи суд з`ясував думку дитини, яка чітко висловила своє ставлення до батька, не дивилася на нього та не підійшла до нього. Суд надав оцінку показанням батька, які були різними, ту обставину, що він не міг пояснити, чому говорив суду неправду, його поведінці щодо дитини після смерті матері дитини та під час розгляду справи, іншим доказам у справі та дійшов висновку, що відповідач свідомо ухилявся від виконання батьківських обов`язків щодо дочки.

У постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 (провадження № 61-44369св18) Верховний Суд дійшов висновку про скасування рішення суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий розгляд з підстав не встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Тобто правовий висновок Верховним Судом не сформовано. Під час нового апеляційного розгляду апеляційним судом прийнято відмову Воловецької районної державної адміністрації від позову до ОСОБА_1, третя особа Воловецький районний центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, про позбавлення батьківських прав, визнати нечинним рішення Воловецького районного суду від 20 березня 2018 року, а провадження у цивільній справі № 300/908/17 закрито.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

Такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 (пункт 32), від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17 (пункт 38), від 11 квітня 2018 року у справі № 910/12294/16 (пункт 16), від 16 травня 2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 910/8956/15, від 6 вересня 2017 року у справі № 910/3040/16, від 13 вересня 2017 року у справі № 923/682/16.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 760/21151/15-ц, від 29 травня 2018 року у справах № 305/1180/15-ц і № 369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 6 червня 2018 року у справах № 308/6914/16-ц, № 569/1651/16-ц та № 372/1387/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 648/2419/13-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц тощо).

Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у вищезазначених постановах, на які посилається заявник в касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин в справі, що переглядається, оскільки фактичні обставини, встановлені судами в цій справі, відрізняються від обставин, встановлених у справах, на судові рішення в яких посилається заявник.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Судом апеляційної інстанції надана належна оцінки наявним в матеріалах справи доказам, на підставі яких суд дійшов висновку про недоведеність позивачем винної поведінки відповідача та злісного ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини, що в свою чергу, виключає можливість застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, з урахуванням неможливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, тому касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Постанову Черкаського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська Судді: В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк