РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 року Київський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Губської Я.В., при секретарі Мордухович К.Г., за участі представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Гужва А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за позовом Харківської міської ради (м. Харків, м-н Конституції, 7) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ), третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Клопотов Станіслав Давидович (м. Харків, пров. Короленко, 19) про скасування державної реєстрації прав, визнання недійсним та скасування договору дарування та зобов*язання вчинити певні дії

Встановив:

Позивач Харківська міська рада 31.12.2020 звернулась до суду з позовом, який в процесі розгляду справи уточнила та в якому просила суд: скасувати державну реєстрацію права власності (індексний номер рішення 52972757 з відкриттям розділу) на житловий будинок літ. «А-1» з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, запис про право власності №37175428); договір дарування №2794 від 22.09.2021, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренком Т.А. укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визнати недійсним та скасувати; зобов`язати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) власними силами або за власний рахунок привести житловий будинок літ. «А-1» з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 у стан, що існував до здійснення самочинного будівництва, а саме до характеристик раніше існуючого житлового будинку літ. «А-1» відповідно до викопіювання із плану будівельного кварталу №1150 на земельну ділянку АДРЕСА_1 , що міститься в матеріалах інвентаризаційної справи №51836 КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації»; а також стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Харківської міської ради (м. Харків, м-н Конституції, 7) судовий збір в загальному розмірі 7064 грн.

Свої позовні вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що на адресу Харківської міської ради надійшла заява ОСОБА_2 щодо проведення обстеження по АДРЕСА_1 . Станом на теперішній час, згідно деталізованої інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, право власності на житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 185,0 кв.м., житловою площею 37,7 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) зареєстровано за ОСОБА_2 . Вказав, що відповідно до інвентарної справи КП «ХМБТІ» житловий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 51,5 кв.м. та житловою площею 32,1 кв.м. на праві приватної власності належав ОСОБА_2 (100%) на підставі: договору купівлі-продажу від 27.05.2002 №1-2155 (придбав 24/50 частки), договору купівлі продажу від 21.10.2011 №8400 (придбав 13/25 часток). В матеріалах інвентарної справи наявна експлікація житлового будинку літ. «А-1», де вказано його загальну площу -51,7 кв.м., житлова -32,1 кв.м. Вказані розміри загальної та житлової площі також підтверджуються інформаціями, наявними в матеріалах справи. Представник вказав, що ОСОБА_2 в подальшому здійснив самочинну реконструкцію вказаного житлового будинку та збільшено загальну площу з 51,7 кв.м. до 185,0 кв.м. За наслідками самочинної реконструкції 06.07.2020 державним реєстратором-приватним нотаріусом ХМНО Клопотовим С.Д. в Реєстрі відкрито розділ з реєстрації об`єкту нерухомого майна, присвоєно реєстраційний номер 101 та зареєстровано право власності на житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 185 кв.м., житловою площею 37,7 кв.м за ОСОБА_2 . Підставою для реєстрації права власності державним реєстратором-приватним нотаріусом ХМНО Клопотовим С.Д. визначено: договір купівлі-продажу від 21.10.2011 №8400, посвідченого ПН ХМНО Гібадуловою Л.А., договір купівлі продажу від 27.05.2002 №1-2155 посвідчений ПН ХМНО Бєсєда Т.Д., довідка №1210620/1 від 12.06.2020 видана ТОВ «Будгруп». Представник вказав, що в Реєстрі будівельної діяльності, розміщеному на офіційному вебсайті Держархбудінспекції України, що містить інформацію з травня 2011 відсутня інформація щодо визначеного об`єкта. Викладене свідчить, що об`єкт самочинної реконструкції житловий будинок літ. «А-1» на момент реєстрації права власності в Реєстрі, до експлуатації не приймався. Будь яка інформація щодо прийняття до експлуатації спірного об`єкта у міській раді відсутня. Реєстрація речових прав на житловий будинок літ. «А-1» проведена державним реєстратором Клопотовим С.Д. за відсутності документів про прийняття до експлуатації спірного об`єкту. Таким чином, реєстрація на спірний об`єкт є протиправною та підлягає скасуванню.

Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Божко В.В. від 04.01.2021 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Божко В.В. від 04.01.2021 заяву Харківської міської ради про забезпечення позову повернуто заявнику з підстав передбачених п.1 ч.4 ст. 185 ЦПК України.

Постановою Харківського апеляційного суду від 23.04.2021 апеляційну скаргу ХМР задоволено. Ухвали Київського районного суду м.Харкова Божко В.В. від 04.01.2021 про залишення позовної заяви без руху та повернення заяви про забезпечення позову скасовано, справу направлено на новий розгляд.

Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Божко В.В. від 17.05.2021 позовну заяву ХМР залишено без руху.

Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Божко В.В. від 01.06.2021 відкрито загальне позовне провадження.

20.09.2021 на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, з підстав звільнення судді ОСОБА_4 у відставку, цивільна справа розподілена в провадження судді Губської Я.В.

Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 27.01.2022 задоволено заяву Харківської міської ради про забезпечення позову.

До суду надійшла заява відповідача про закриття провадження у справі на підставі ч.2 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору.

05.10.2022 до суду надійшла заява Харківської міської ради про зміну предмета спору та залучення в якості співвідповідача ОСОБА_3

01.12.2022 до суду надійшло клопотання позивача про зміну предмета спору.

Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 01.12.2022 прийнято до розгляду заяву ХМР про зміну предмета спору від 01.12.2022 та залучено в якості співвідповідача ОСОБА_3 .

Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 13.03.2023 клопотання відповідача ОСОБА_2 про закриття провадження у справі залишено без розгляду. Закрито підготовче провадження у справі.

07.04.2023 до суду надійшов відзив сторони відповідача ОСОБА_3 , в якому представник просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник посилався на те, що ст. 16 ЦК України не містить способу захисту, як просить позивач, а саме скасування договору. Позивач ані в позовній заяві, ані в заяві про зміну предмета позову не обґрунтовує на яких підставах вказаний договір дарування може бути визнаний недійсним. Зміст договору дарування №2794 від 22.09.2021 не суперечить ЦК України, іншим актами цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У дарувальника ОСОБА_2 та обдарованої ОСОБА_3 є необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення дарувальника було вільним та відповідало його внутрішній волі. Договір дарування вчинено в письмовій формі з нотаріальним посвідченням. Правочин щодо дарування об`єкта нерухомості був спрямований на реальне настання правових наслідків- набуття права власності на житловий будинок ОСОБА_3 . На момент вчинення правочину ОСОБА_2 був власником житлового будинку, що є об`єктом дарування. Правочин щодо дарування не суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Також, договір дарування було посвідчено нотаріально та право власності зареєстровано за ОСОБА_3 22.09.2021. Тому з цього моменту право власності на житловий будинок літ. «А-1» по АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_3 ОСОБА_2 під час здійснення правочину на виконання договору дарування передав ОСОБА_3 документи, що посвідчують право власності на житловий будинок, а отже ОСОБА_3 стала власником житлового будинку. Харківська міська рада не є стороною оспорюваного договору дарування, не є власником об`єкта нерухомості, який було подаровано. У заяві про зміну предмета позову не вказано, які права та законні інтереси ХМР було порушено оспорюваним договором дарування. Таким чином, вимога про визнання договору дарування №2794 від 22.09.2021 є безпідставною, незаконною та необґрунтованою. Крім того, в результаті будівельних робіт, здійснених на замовлення ОСОБА_2 не було створено новий об`єкт нерухомості, право власності на який потрібно було реєструвати вперше. Вказані будівельні роботи є поліпшенням вже існуючого житлового будинку і не передбачають введення в експлуатацію відповідно до Постанови КМУ №406 від 07.06.2017. Позивач обґрунтовує свою вимогу тим, що після здійснення реконструкції житлового будинку, його не було введено в експлуатацію та посилається на п. 41,43 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 №1127, проте, вказані пункти виключені з Порядку з постановою КМУ від 28.04.2021 №509. Вказав, що в результаті проведення робіт, здійснених на замовлення ОСОБА_2 не було створено закінченого будівництвом об`єкту у результаті нового будівництва чи реконструкції. У довідці №1210620/1 від 12.06.2020 виданої ТОВ «Будгрупп» на яку посилається позивач, вказано: «у зв`язку з влаштуванням перегородки житлова площа житлового будинку літ. «А-1» змінилась з 32,1 кв.м. на 37.7 кв.м. та керуючись постановою КМУ №406 від 07.06.2017 вищезазначені зміни не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію». Постановою №406 від 07.06.2017 затверджено «Перелік будівельних робіт, які потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає в експлуатацію.» Вбачається, що на замовлення ОСОБА_2 були виконані саме такі роботи. Внаслідок цих робіт не було створено закінчений будівництвом об`єкт у результаті здійснення нового будівництва чи реконструкції. Представник вказав, що проведення і реконструкція приміщень у ході капітального ремонту не створює нову річ, а лише її поліпшує. Житловий будинок, державну реєстрацію права власності на який просить скасувати позивач, після виконання будівельних робіт не змінив своє функціональне призначення, залишився з тими самими характеристиками, зареєстрованим за тією ж самою адресою, а тому не є новоствореним об`єктом нерухомості. Державна реєстрація права власності відбулась на підставі договорів купівлі продажу, за яким ОСОБА_2 придбав вказаний житловий будинок, державна реєстрація відбувалась не як новий об`єкт нерухомості, а тому документ на підтвердження введення в експлуатацію не вимагався. Вказав, що скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок літ. «А-1» з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 незаконно порушить право власності ОСОБА_3 , яка є набувачем вказаного житлового будинку за договором дарування. Щодо вимоги позивача про зобов`язання ОСОБА_2 привести житловий будинок у стан, що існував до здійснення самочинного будівництва, то жодних обґрунтувань вказаної умови в заяві про зміну предмета позову не наведено. Факт того, що було здійснено самочинне будівництво не встановлено. Були здійснені будівельні роботи, як поліпшення вже існуючого житлового будинку.

25.04.2023 до суду надійшла відповідь на відзив сторони позивача. Представник посилався на те, що відзив представника відповідача ОСОБА_3 поданий з порушенням процесуальних строків. Також щодо здійснення самочинного будівництва представник вказав, що ОСОБА_2 виконав будівельні роботи з реконструкції житлового будинку літ. «А-1» по АДРЕСА_1 без дозвільних документів на будівництво та забудову земельної ділянки, яка належить територіальній громаді м. Харкова. Здійснення реконструкції передбачає збереження несучих та огороджу вальних конструкцій об`єкту реконструкції. В даному випадку об`єкт будівництва літ. «А-1» за вказаною адресою є реконструкцією в розрізі положень Закону України «Про архітектурну діяльність», вказаний факт також підтверджує представник Відповідача-2 у наданому відзиві, останній не заперечує, що ОСОБА_2 виконав будівельні роботи з «поліпшення». Отже, об`єкт літ. «А-1» можливо привести у стан будівлі літ. «А-1» (житловий будинок, який ОСОБА_2 придбав за договорами купівлі-продажу № 1-2155 від 27.05.2002 та № 8400 від 21.10.2011). Житловий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 51,7 кв.м. та житловою площею 32,1 кв.м. на праві приватної власності належав ОСОБА_2 (100%) на підставі: договору купівлі-продажу від 27.05.2002 № 1-2155 (придбав 24/50 частки); договору купівлі-продажу від 21.10.2011 № 8400 (придбав 13/25 частки). В матеріалах справи № 953/21851/20 містяться копії документів інвентаризаційної справи КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 51836 на житловий будинок літ. «А-1» за АДРЕСА_1 . Ці документи підтверджують конфігурацію, розташування житлового будинку на земельній ділянці, технічні характеристики цього будинку за вказаною адресою, на які ОСОБА_2 набув право власності на законних підставах, та які МіськРада не оскаржує. Відповідно до відомостей викопіювання із плану будівельного кварталу № 1150 на земельну ділянку АДРЕСА_1 , що міститься в матеріалах інвентаризаційної справи № 51836 КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» в розділі «земельная площадь усадебного участка» (зазначено мовою оригіналу) зазначено наступні показники: Назва побудов - А-1 - житловий будинок, а-сені, а1- тамбур, Б- вбиральня, В, Г - сараї, Е - погріб, 1-5 - загородження; Загальна площа земельної ділянки - 600 кв.м.; Загальна площа забудови під будівлями - 92 кв.м; Загальна площа забудови під житловим будинком - 70 кв.м, Загальна площа забудови під нежитловими будівлями - 22 кв.м. Після самочинної реконструкції ОСОБА_2 замовлено новий технічний паспорт на житловий будинок літ. «А-1», який виготовлений ТОВ «Будгруп» 12.06.2020. Відповідно до відомостей вказаного вище технічного паспорту на житловий будинок літ. «А-1» в розділі «експлікація до схеми розташування будівель та споруд» зазначено наступні показники: Назва будівель - А-1 - житловий будинок, Б- вбиральня, В - гараж, Е-льох, Г - сарай, Ж- лазня, З,И - навіс, К- альтанка, 1-2 - огорожа; Загальна площа земельної ділянки - 600 кв.м.; Загальна площа усього під забудовою - 272 кв.м; Загальна площа забудови під житловим будинком - 115 кв.м, Загальна площа забудови під господарськими, допоміжними будівлями та спорудами - 157 кв.м. Загальна площа під двором - 328 кв.м. Отже, загальна площа забудови земельної ділянки збільшилась із 92 кв.м. на 272 кв.м (+ 180 кв.м.), а саме площа під будинком в цілому збільшилась з 70 кв.м. до 115 кв.м. (+ 45 кв.м.), під нежитловими будівлями з 22 кв.м до 157 кв.м. (+ 135 кв.м.). Дозвіл на проведення будівельних робіт та на забудову земельної ділянки ОСОБА_2 не отримав у встановленому законом порядку. Посилання Відповідача - 2 на відомості довідки № 1210620/1 від 12.06.2020, виданої ТОВ «БУДГРУП» про те, що житлова площа житлового будинку літ. «А-1» змінилась із 32,1 кв.м на 37,7 кв.м. - не є самочинним будівництвом та не потребує отримання дозволів, є безпідставними, оскільки в даній довідці не врахована нежитлова площа, яка змінилась із 22 кв.м на 157 кв.м., проте у вказаній довідці про це нічого не сказано. Відповідач - 2 у відзиві на позов визнає та зазначає, що ОСОБА_2 здійснював будівельні роботи на спірному об`єкту нерухомого майна. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (частини перша статті 376 ЦК України). Реконструкція житлового будинку літ. «А-1» по АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом з огляду на те, що об`єкт споруджений на земельній ділянці, яка на час будівництва не була відведена для цієї мети та без отримання дозвільних документів на виконання будівельних робіт.У випадку, коли особа збудувала об`єкт нерухомого майна самочинно, вона не стає його власником. Особа залишається власником будівельних матеріалів і робіт, але не стає власником саме об`єкта нерухомого майна. Навіть якщо суд погодиться з тим, що об`єкт будівництва є об`єктом нерухомого майна (будівлею або спорудою), відповідач не є його власником, бо не набув права власності на нього з огляду на імперативний припис ч. 2 ст. 376 ЦК України. За змістом ст. 376 ЦК України особа може набути самочинно збудований об`єкт у власність «виключно у судовому порядку» за умови виділення земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно. Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВП ВС від 20.07.2022 у справі № 923/196/20. Право власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК України засвідчує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізащї (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (див. постанови від 7 квітня 2020 рокуу справі № 916/2791/13 (пункти 6.31-6.33) та від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц) (пункти 53-56)). За встановлених у справі № 953/21851/20 обставин здійснення державної реєстрації права власності на житловий будинок літ. «А-1» за вказаною адресою не означає припинення правового режиму цього майна як самочинного будівництва, тому у спірних правовідносинах помилковим є висновок Відповідача - 2 про те, що заявлений позов не призведе до поновлення порушених прав міської ради та втручання у право мирного володіння майном ОСОБА_3 . Разом з цим, ОСОБА_2 відчужив спірний будинок своїй дочці - ОСОБА_3 вже після того, як дізнався про судову справу № 953/21851/20. По судових повідомленням про вручення процесуальних документів (містяться в матеріалах справи), ОСОБА_2 був обізнаним про справу № 953/21851/20, а вже після цього уклав спірний правочин. ОСОБА_3 набула спірний житловий будинок за договором дарування. Отже, матеріали справи № 953/21851/20 переконливо свідчать про недобросовісність дій ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки укладення спірного договору дарування було направлено лише на уникнення цивільної відповідальності та неможливості виконання рішення суду у майбутньому. Щодо тверджень Відповідача - 2 про визнання договорів недійсними, то МіськРада в обґрунтування позову вказувала про порушення допущені державним реєстратором ОСОБА_5 , який здійснив реєстрацію змін до об`єкту нерухомого майна за реєстраційним номером №° 101. Саме цю реєстраційну дію МіськРада вважає незаконною, тому державного реєстратора залучено до участі у справі у якості третьої особи. Оскільки реєстраційні дії державного реєстратора Клопотова С.Д. є незаконними, то і подальші дії з цим майном щодо його відчуження є також незаконними та суперечать приписам чинного законодавства. Щодо правового обґрунтування порушених прав та законних інтересів міської ради, то протиправне набуття прав на нерухоме майно породжує протиправне набуття прав на землю, яку воно займає. Це свідчить про порушення прав та законних інтересів Харківської міської ради як власника земельної ділянки під спірним об`єктом. Щодо способу захисту порушеного права та законного інтересу міської ради, то належним способом захисту прав та законних інтересів міської ради в даному випадку є скасування державної реєстрації змін до права власності за ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та приведення земельної ділянки у попередній стан, що існував до здійснення самочинного будівництва. Представник також вказав, що позбавлення відповідача частини майна (будівельних матеріалів) не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право власності, оскільки самочинне будівництво цього майна здійснено з порушенням вимог чинного законодавства за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку внаслідок недобросовісних дій самого відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце слухання справи належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, просив відмовити у їх задоволенні з підстав, вказаних у відзиву.

Третя особа- приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Клопотов С.Д. в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі.

Дослідивши подані сторонами документи, вислухавши пояснення сторін в залі суду, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як вбачається з матеріалів справи, що згідно деталізованої інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, право власності на житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 185,0 кв.м., житловою площею 37,7 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) зареєстровано за ОСОБА_2 .

Відповідно до інвентарної справи КП «ХМБТІ» житловий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 51,5 кв.м. та житловою площею 32,1 кв.м. на праві приватної власності належав ОСОБА_2 (100%) на підставі: договору купівлі-продажу від 27.05.2002 №1-2155 (придбав 24/50 частки), договору купівлі продажу від 21.10.2011 №8400 (придбав 13/25 часток).

В матеріалах інвентарної справи наявна експлікація житлового будинку літ. «А-1», де вказано його загальну площу -51,7 кв.м., житлова -32,1 кв.м.

Представник позивача посилався на те, що ОСОБА_2 в подальшому здійснив самочинну реконструкцію вказаного житлового будинку та збільшено загальну площу з 51,7 кв.м. до 185,0 кв.м.

Також, представник позивача зазначав, що за наслідками самочинної реконструкції 06.07.2020 державним реєстратором-приватним нотаріусом ХМНО Клопотовим С.Д. в Реєстрі відкрито розділ з реєстрації об`єкту нерухомого майна, присвоєно реєстраційний номер 101 та зареєстровано право власності на житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 185 кв.м., житловою площею 37,7 кв.м за ОСОБА_2 . Підставою для реєстрації права власності державним реєстратором-приватним нотаріусом ХМНО Клопотовим С.Д. визначено: договір купівлі-продажу від 21.10.2011 №8400, посвідченого ПН ХМНО Гібадуловою Л.А., договір купівлі продажу від 27.05.2002 №1-2155 посвідчений ПН ХМНО Бєсєда Т.Д., довідка №1210620/1 від 12.06.2020 видана ТОВ «Будгруп».

В матеріалах справи № 953/21851/20 містяться копії документів інвентаризаційної справи КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 51836 на житловий будинок літ. «А-1» за АДРЕСА_1 . Ці документи підтверджують конфігурацію, розташування житлового будинку на земельній ділянці, технічні характеристики цього будинку за вказаною адресою, на які ОСОБА_2 набув право власності на законних підставах, та які позивач Харківська міська рада не оскаржує.

Відповідно до відомостей викопіювання із плану будівельного кварталу № 1150 на земельну ділянку АДРЕСА_1 , що міститься в матеріалах інвентаризаційної справи № 51836 КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» в розділі «земельная площадь усадебного участка» (зазначено мовою оригіналу) зазначено наступні показники: Назва побудов - А-1 - житловий будинок, а-сені, а1- тамбур, Б- вбиральня, В, Г - сараї, Е - погріб, 1-5 - загородження;Загальна площа земельної ділянки - 600 кв.м.; Загальна площа забудови під будівлями - 92 кв.м;Загальна площа забудови під житловим будинком - 70 кв.м, Загальна площа забудови під нежитловими будівлями - 22 кв.м.

Позивач посилався на те, що після самочинної реконструкції ОСОБА_2 замовлено новий технічний паспорт на житловий будинок літ. «А-1», який виготовлений ТОВ «Будгруп» 12.06.2020.

Відповідно до відомостей вказаного вище технічного паспорту на житловий будинок літ. «А-1» в розділі «експлікація до схеми розташування будівель та споруд» зазначено наступні показники:

Назва будівель - А-1 - житловий будинок, Б- вбиральня, В - гараж, Е-льох, Г - сарай, Ж- лазня, З,И - навіс, К- альтанка, 1-2 - огорожа; Загальна площа земельної ділянки - 600 кв.м.; Загальна площа усього під забудовою - 272 кв.м; загальна площа забудови під житловим будинком - 115 кв.м, загальна площа забудови під господарськими, допоміжними будівлями та спорудами - 157 кв.м., загальна площа під двором - 328 кв.м.

Також, матеріалами справи встановлено, та не оспорювалось сторонами, що 22.09.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування №2794 від 22.09.2021, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренком Т.А., відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав безоплатно у власність своєї доньки ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 прийняла у власність дарунок, а саме житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 185,0 кв.м., житловою площею 37,7 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач посилався на те, що загальна площа забудови земельної ділянки збільшилась із 92 кв.м. на 272 кв.м (+ 180 кв.м.), а саме площа під будинком в цілому збільшилась з 70 кв.м. до 115 кв.м. (+ 45 кв.м.), під нежитловими будівлями з 22 кв.м до 157 кв.м. (+ 135 кв.м.). Дозвіл на проведення будівельних робіт та на забудову земельної ділянки ОСОБА_2 не отримав у встановленому законом порядку, а тому є всі підстави для задоволення позовних вимог.

Щодо вимоги позивача про скасування державної реєстрації права власності суд зазначає наступне.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ч.ч.1, 2 ст.331 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст.182ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно із ч.ч.1-4 ст.376ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 4, ч.ч.1, 2 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»державній реєстрації прав підлягають, зокрема, право власності. У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Пунктами 2-4 частини 3 статті 10 Закону України«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником; під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень.

Згідно із ч.ч. 2, 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення механізму протидії рейдерству» від 12.05.2022 № 2255-ІХ внесено низку змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Зазначений Закон № 2255-ІХ набрав чинності 26.07.2022.

Таким чином, Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» починаючи з 26.07.2022 діє у новій редакції, якою визначені відмінні від попередньої редакції підстави для скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно на підставі судових рішень.

Частиною 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції починаючи з 26.07.2022) передбачено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

Відповідно до частини 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виконанню підлягає:

-судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав;

-судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав;

-судове рішення про скасування державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав.

Законодавцем виключено положення п. 3 ч. 3 ст. 26 вказаного Закону, відповідно до якого ухвалення зазначених судових рішень обов`язково мало супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не входить вимога з одночасним припиненням речових прав.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Суд погоджується з твердженням сторони позивача стосовно того, що посилання відповідача ОСОБА_3 на відомості довідки № 1210620/1 від 12.06.2020, виданої ТОВ «БУДГРУП» про те, що житлова площа житлового будинку літ. «А-1» змінилась із 32,1 кв.м на 37,7 кв.м. - не є самочинним будівництвом та не потребує отримання дозволів, є безпідставними, оскільки в даній довідці не врахована нежитлова площа, яка змінилась із 22 кв.м на 157 кв.м., проте у вказаній довідці про це нічого не сказано. І доводи про те, що цей будинок не є самочинним будівництвом шляхом створення нового будинку не відповідає дійсності та спростовано дослідженими доказами.

Також, суд погоджується з позивачем, що реконструкція житлового будинку літ. «А-1» по АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом з огляду на те, що об`єкт споруджений на земельній ділянці, яка на час будівництва не була відведена для цієї мети та без отримання дозвільних документів на виконання будівельних робіт.

У випадку, коли особа збудувала об`єкт нерухомого майна самочинно, вона не стає його власником. Особа залишається власником будівельних матеріалів і робіт, але не стає власником саме об`єкта нерухомого майна. Навіть якщо суд погодиться з тим, що об`єкт будівництва є об`єктом нерухомого майна (будівлею або спорудою), відповідач не є його власником, бо не набув права власності на нього з огляду на імперативний припис ч. 2 ст. 376 ЦК України.

За змістом ст. 376 ЦК України особа може набути самочинно збудований об`єкт у власність «виключно у судовому порядку» за умови виділення земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВП ВС від 20.07.2022 у справі №923/196/20.

Разом з тим, близькі за змістом висновки викладені у постанові ВП ВС від 14.09.2021 у справі № 359/5719/17, а саме суд вищої інстанції виснував: «Інвестор після виконання ним фінансових зобов`язань за укладеними договорами цінних паперів та резервування об`єкта нерухомості (чи аналогічними правочинами, що підтверджують здійснення інвестування) отримує документи, які підтверджують реальність такого правочину та встановлюють для нього його особисті майнові права на конкретний об`єкт нерухомого майна.

Інвестор є особою, яка первісно набуває право власності на об`єкт нерухомого майна, що споруджений за його кошти. Майнові права інвестора трансформуються у право власності, яке підлягає державній реєстрації за інвестором як первісним власником.

Разом з тим у разі вчинення самочинного будівництва об`єкту нерухомого майна інвестор, рівно як і забудовник, не набуває права власності на об`єкт самочинного будівництва (стаття 376 ЦК України)».

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК України засвідчує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізащї (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (див. постанови від 7 квітня 2020 року справі № 916/2791/13 (пункти 6.31-6.33) та від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц) (пункти 53-56).

Суд погоджується з думкою позивача, що за встановлених у справі № 953/21851/20 обставин здійснення державної реєстрації права власності на житловий будинок літ. «А-1» за вказаною адресою не означає припинення правового режиму цього майна як самочинного будівництва, тому у спірних правовідносинах помилковим є висновок відповідача ОСОБА_3 про те, що заявлений позов не призведе до поновлення порушених прав міської ради та втручання у право мирного володіння майном ОСОБА_3 .

Разом з цим, ОСОБА_2 відчужив спірний будинок своїй дочці - ОСОБА_3 вже після того, як дізнався про судову справу № 953/21851/20. За наявними матеріалами справи вбачається, що ОСОБА_2 був обізнаним про справу №953/21851/20, а вже після цього уклав спірний правочин. ОСОБА_3 набула спірний житловий будинок за договором дарування.

Отже, матеріали справи № 953/21851/20 переконливо свідчать про недобросовісність дій ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..

Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (частини перша, друга статті 228 ЦК України).

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вказана вимога є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про визнання договору дарування від 22.09.2021 недійсним, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму № 9 Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Відповідно до ч. 4 ст. 722 ЦК України прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдарованої особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним, а тому дарувальник не набуває права власності від обдарованої особи зустрічних дій майнового характеру.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин третьої, четвертої, п`ятої статті 203 ЦК України при вчиненні правочину волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення відчужувача, і має істотне значення.

Тлумачення статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у разі навмисного введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою, за якої правочин може бути визнаний недійсним за статтею 230 ЦК України.

Згідно з п. 5 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За змістом п. 26 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» учасниками справ про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса.

Таким чином, Харківська міська рада в обґрунтування позову вказувала про порушення, допущені державним реєстратором Клопотовим С.Д, який здійснив реєстрацію змін до об`єкту нерухомого майна за реєстраційним номером № 101. Саме цю реєстраційну дію позивач вважав незаконною, тому державного реєстратора залучено до участі у справі у якості третьої особи.

Суд вважає, що оскільки реєстраційні дії державного реєстратора Клопотова С.Д. є незаконними, вчинені з порушенням чинного Законодавства України, то і подальші дії з цим майном щодо його відчуження є також незаконними та суперечать приписам чинного законодавства.

Цивільний кодекс України не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. Суд зауважує, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий або не майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та законних інтересів.

Коло заінтересованих осіб має з`ясовуватись в кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

У Постанові від 25.05.2016 у справі № 6-605цс16 ВСУ зазначив, що «...з огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав».

Незалежно від того чи є позивач стороною оспорюваного правочину, чи заінтересованою особою в розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України для задоволення позову він повинен довести не лише існування формального порушення при укладенні договору вимоги закону, але і порушення таким договором його прав або охоронюваних законом інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частина 1 ст. 16 цього кодексу закріплює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, судовому захисту підлягає не тільки право, а і законний інтерес особи, за умови його виникнення у площині цивільно-правових відносин.

Статтею 41 Конституції України унормовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною другою статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органом місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

За вимогами ч. 5 ст. 60 цього Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Згідно зі статями 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля та її надра є об`єктами права власності Українського народу, від імені якого право власності здійснюють органи державної влади і місцевого самоврядування у межах, визначених Конституцією України і Законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Земельна ділянка під спірним об`єктом є власністю територіальної громади (комунальна власність).

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (статті 125, 126 ЗК України).

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. За вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Разом з тим, за вимогами ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Аналогічні положення законодавства містяться також у статті 377 Цивільного кодексу України.

Таким чином, за наслідком набуття права власності на об`єкт будівництва, до набувача незалежно від волі власника такої ділянки переходить право на відповідну її частину.

Протиправне набуття прав на нерухоме майно породжує протиправне набуття прав на землю, яку воно займає.

Так, з приводу застосування ст. 1 Першого протоколу до Конвенції у постанові від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що можливість втручання у право власності шляхом визнання недійсними правочинів передбачена у ЦК України. Підстави для такого визнання є доступними, чіткими, а наслідки їхнього застосування - передбачуваними для сторін правочинів. За обставин цієї справи метою позивача як сторони спірного договору купівлі- продажу, який звернувся до суду, був контроль за користуванням земельною ділянкою через недобросовісне заволодіння нею з боку відповідача, який для того, аби оминути конкурентні засади її придбання, надав недостовірну інформацію про наявність у нього права власності на об`єкт незавершеного будівництва позивачеві. Такий об`єкт був і є самочинним будівництвом, право власності на яке не могло виникнути з факту його державної реєстрації та за відсутності будь-якого права на спорудження цього об`єкта на первинній земельній ділянці. А тому у відповідача завідомо не було підстав претендувати на її придбання на неконкурентних умовах.

Стаття 80 Земельного кодексу України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на положення ч.1 ст.83, ч.1 ст.84 Земельного кодексу України комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст; у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 122 ЗК України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності.

Згідно зі ст.ст. 2, 6, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

Таким чином, земля - як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо передачі земельних ділянок державної чи комунальної власності у власність або у користування іншим юридичним або фізичним особам.

Отже правовідносини, пов`язані з використанням земельних ділянок, зокрема, комунальної власності становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) використання відповідної земельної ділянки для самочинного будівництва такому суспільному інтересу не відповідає.

У зв`язку з цим, не порушується принцип справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи.

Згідно зі ст. ст. 13, 14Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля та її надра є об`єктами права власності Українського народу, від імені якого право власності здійснюють органи державної влади і місцевого самоврядування у межах, визначених Конституцією України і Законами України.

Відповідно до ст. 142 Конституції України, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є, у тому числі, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах.

Частиною 4 ст. 376 ЦК України передбачено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Так, у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 822/2149/18 викладено правовий висновок, якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належне затвердженого проекту, стаття 376 Цивільного кодексу України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Отже, такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, яке існувало до вчинення правочину.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК).

Судом вбачається, що державна реєстрація права власності на спірний будинок, проведена державним реєстратором з порушенням та, на думку суду, свідчить про порушення прав та законних інтересів Харківської міської ради як власника земельної ділянки під спірним об`єктом.

Суд вважає, що належним способом захисту прав та законних інтересів міської ради в даному випадку є скасування державної реєстрації змін до права власності за ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , визнання недійсним договору дарування №2794 від 22.09.2021, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренком Т.А. укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та приведення будинку у попередній стан, що існував до здійснення самочинного будівництва шляхом зобов`язання ОСОБА_2 власними силами або за власний рахунок привести житловий будинок літ. «А-1» з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 у стан, що існував до здійснення самочинного будівництва, а саме до характеристик раніше існуючого житлового будинку літ. «А-1» відповідно до викопіювання із плану будівельного кварталу №1150 на земельну ділянку АДРЕСА_1 , що міститься в матеріалах інвентаризаційної справи №51836 КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації».

Щодо вимог про скасування договору дарування №2794 від 22.09.2021, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренком Т.А. укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , то з даного питання суд погоджується з доводами відповідача. що даний спосіб захисту не передбачений вимогами ЦК України, та не зазначені дані обґрунтування цих вимог, з посиланням на норми Цивільного Кодексу України і в позовних вимогах позивача.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідачів на користь позивача понесені ним судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 17, 18, 76, 141, 259, 263-265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Харківської міської ради (м. Харків, м-н Конституції, 7) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ), третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Клопотов Станіслав Давидович (м. Харків, пров. Короленко, 19) про скасування державної реєстрації прав, визнання недійсним та скасування договору дарування та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Скасувати державну реєстрацію права власності (індексний номер рішення 52972757 з відкриттям розділу) на житловий будинок літ. «А-1» з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, запис про право власності №37175428).

Договір дарування №2794 від 22.09.2021, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренком Т.А. укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - визнати недійсним.

Зобов`язати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) власними силами або за власний рахунок привести житловий будинок літ. «А-1» з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 у стан, що існував до здійснення самочинного будівництва, а саме до характеристик раніше існуючого житлового будинку літ. «А-1» відповідно до викопіювання із плану будівельного кварталу №1150 на земельну ділянку АДРЕСА_1 , що міститься в матеріалах інвентаризаційної справи №51836 КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації»

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Харківської міської ради (м. Харків, м-н Конституції, 7) судовий збір в загальному розмірі 7064 грн.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя - Я.В. Губська